Теоретико-правові та концептуальні засади розвитку інклюзивної освіти в Україні - Волін, Олександр Валерійович (Педагогічна Академія: наукові записки, 2026)
Анотація. Інклюзивна освіта – ключовий елемент сучасної освітньої політики, спрямованої на забезпечення рівного доступу до навчання для всіх дітей незалежно від їхніх фізичних, психічних і соціальних особливостей. Її визначають не лише як педагогічний підход, а й соціально-правовий механізм реалізації принципів рівності, недискримінації та поваги до гідності кожної особистості. Метою статті є комплексний теоретико-правовий і педагогічний аналіз розвитку інклюзивної освіти в Україні, визначення концептуальних і нормативно-правових засад її впровадження, а також обґрунтування умов ефективної організації інклюзивного освітнього середовища в закладах освіти різних рівнів з урахуванням сучасних соціальних трансформацій і міжнародних стандартів прав людини. Дослідження ґрунтоване на аналізі загальнонаукових і спеціальних методів: аналіз і синтез нормативно-правових актів та наукових публікацій, порівняльно-правовий метод для зіставлення міжнародних і національних стандартів, системно-структурний метод для визначення компонентів інклюзивного освітнього середовища та метод теоретичного моделювання для окреслення шляхів удосконалення практики впровадження інклюзії. Результати дослідження свідчать, що інклюзивну освіту в Україні розглядають не лише як педагогічну технологію, а як соціально-правовий механізм реалізації принципів рівності, недискримінації та поваги до гідності кожної особистості. Концептуальні засади інклюзії ґрунтовані на цінності людського різноманіття та врахуванні індивідуальних освітніх потреб. Проаналізовано динаміку розвитку інклюзивної освіти: на початок 2025 року функціонували 33 397 інклюзивних класів у закладах загальної середньої освіти та 7 658 інклюзивних груп у закладах дошкільної освіти, що свідчить про значне зростання мережі інклюзивних навчальних середовищ порівняно з 2016–2020 роками. Однак, за оцінками експертів, лише частина дітей з особливими освітніми потребами навчаються в інклюзивних класах, що свідчить про недостатнє покриття потреб та актуалізує завдання розвитку ресурсної спроможності закладів освіти. Досліджено проблеми кадрового забезпечення, підготовки педагогів, міждисциплінарної взаємодії фахівців і цифрової адаптації освітнього процесу. Установлено, що ефективність інклюзії залежить від поєднання нормативно-правового забезпечення, педагогічної підготовки, практико-орієнтованого навчання, наставництва та розвитку цифрових компетентностей. Висновки свідчать, що подальший розвиток інклюзивної освіти в Україні потребує комплексного підходу, що передбачене модернізацію системи професійної підготовки педагогів, удосконалення організаційних механізмів, розвиток безбар’єрної інфраструктури й упровадження гнучких освітніх технологій. Реалізація цих заходів сприятиме зміцненню соціальної справедливості, розширенню доступу дітей з особливими освітніми потребами до якісної освіти та утвердженню інклюзивної культури на національному рівні.