Політика ЄС у галузі вищої освіти - Котова, Анна Володимирівна; Ленська , Олена Олегівна (Педагогічна Академія: наукові записки, 2025)
Актуальні напрями розвитку освіти в країнах Західної Європи, як і в більшості інших держав світу, спрямовані на забезпечення освітніх потреб особистості та суспільства з урахуванням пріоритетів соціального прогресу , що стимулює до вивчення тенденцій розвитку вищої освіти. Метою статті є узагальнення наукової літератури та документів, які визначають політику ЄС у сфері вищої освіти. Установлено, що З 1957 року Європейська комісія закріпила свою роль у сфері освіти, розширивши поняття професійного навчання. З 1970-х років почалася активна освітня співпраця, що сприяла запуску проєкту Erasmus. У 1985 році рішення Європейського суду усунуло правові бар’єри для програм навчання та академічної співпраці. Після Холодної війни ЄС активізував підтримку реформ освіти у Центральній та Східній Європі через програму Tempus. Маастрихтський договір 1992 року визнав освіту сферою компетенції ЄС, сприяючи співпраці між країнами-членами. ЄС офіційно закріпив свою роль у сфері освіти, підтримуючи ініціативи держав-членів та запроваджуючи пілотні проєкти, зокрема щодо забезпечення якості освіти. Це стало основою для Болонського процесу, який із 1999 року сприяв гармонізації стандартів вищої освіти та мобільності студентів. Лісабонська стратегія підпорядкувала освіту економічним цілям, акцентуючи її роль у формуванні «економіки знань». Болонський процес охопив 48 країн, а після саміту в Гетеборзі ЄС визначив напрям розвитку освітнього простору до 2025 року. Європейська комісія зміцнює свій вплив у сфері освіти, створюючи механізми тиску на національні системи через гранти та політичні ініціативи. Малі країни, як Люксембург, Данія та Нідерланди, відіграють активну роль у Болонському процесі, сприяючи його розвитку. Гармонізація освітніх стандартів викликала суперечки: у Західній Європі вона адаптувалася до національних реалій, тоді як у Центрально-Східній Європі реформи часто залежали від зовнішнього тиску. Політики сприяли приватизації університетів, введенню плати та конкуренції за гранти. Європейська освіта все більше залежить від глобальних рейтингів та академічної мобільності. Вплив ЄС на освітню політику продовжує зростати, викликаючи як підтримку, так і опір серед країн-учасниць.