Перевтома: заходи запобігання та методи боротьби (для професійних спортсменів) - Солодовніков, Микола Дмитрович (Педагогічна Академія: наукові записки, 2026)
Анотація. Перетренованість розглядається як патологічний стан, що виникає внаслідок хронічного дисбалансу між обсягом фізичного навантаження та недостатнім відновленням. Такий стан суттєво знижує рівень фізичної й психологічної готовності спортсменів, особливо тих, хто функціонує в умовах висококонкурентного професійного середовища з інтенсивним змагальним календарем [1]. Ключовими клініко-психологічними маркерами синдрому перетренованості є хронічна втома, порушення сну, зниження мотивації, втрата здатності до концентрації [2]. У наукових джерелах останнього десятиліття (Meeusen et al., Smith et al., Lee, Brown et al., Davis & Thompson, Kovalenko, Bondarenko, Garcia et al., Martinez, Anderson) [1–10] охоплено широкий спектр проблем, пов’язаних із патофізіологічними механізмами порушення гомеостазу внаслідок перетренованості, включаючи роль нейроендокринних, психоемоційних та метаболічних чинників. Значна увага у сучасних дослідженнях приділяється біомаркерам функціонального стану, зокрема варіабельності серцевого ритму, рівню кортизолу, якості сну та суб’єктивній самооцінці психоемоційного стану. Комплексний аналіз цих показників дозволяє суттєво удосконалити ранню діагностику та інтервенційні стратегії [3–6]. Поряд з цим, значною мірою зростає актуальність впровадження цифрових технологій у систему контролю тренувального процесу. Мобільні застосунки, хмарні сервіси, персоналізовані аналітичні платформи забезпечують багатовимірний моніторинг адаптаційних реакцій спортсменів у реальному часі [7–8]. Результативність цих засобів значно зростає за умови поєднання з методами активного відновлення, серед яких: кріотерапія, контрастна водна терапія, гідротерапія, спортивний масаж, нейростимуляція,ультразвукова терапія та розтяжки [9–10]. Незважаючи на те, що досягнутий науковий прогрес, але на сьогодні є відкритим питання формування єдиних об’єктивних критеріїв діагностики перетренованості, індивідуалізації реабілітаційних методів, а також оцінки наслідків тривалого фізіологічного перенавантаження. Таким чином, інтеграція цифрових і біомедичних підходів у поєднанні зперсоналізованими відновлювальними стратегіями є основою для переходу до більш гнучких та індивідуальних тренувальних планів підготовки спортсменів, спрямованої на підвищення ефективності тренувального процесу без шкоди для здоров’я. Запропоновані концепції були застосовані та перевірені особисто мною у період підготовки до виступів на змаганнях та є перспективними для подальших досліджень у сфері спортивної медицини, фізіології праці та прикладної психології спорту.