МАЙБУТНЄ «ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ» У ЦИВІЛЬНИХ ЗАКЛАДАХ ФАХОВОЇ І ВИЩОЇ ОСВІТИ БЕЗ НЕПРОФЕСІЙНОЇ ФІЗКУЛЬТУРНОЇ ОСВІТИ ЗДОБУВАЧІВ
Вступ. Система фізичного виховання у цивільних закладах фахової і вищої освіти України переживає глибоку кризу, що проявляється у критично низьких показниках здоров'я здобувачів. Виникає закономірне питання: яким буде майбутнє «Фізичного виховання» у цивільних закладах фахової і вищої освіти, якщо не впроваджувати непрофесійну фізкультурну освіту? Чи здатна традиційна модель відповісти на виклики XXI століття, особливо в умовах воєнного та повоєнного стану України? Метою дослідження є прогнозування та критичний аналіз можливих сценаріїв розвитку «Фізичного виховання» у цивільних закладах фахової і вищої освіти України за умови збереження традиційної моделі та відсутності впровадження непрофесійної фізкультурної освіти здобувачів. Матеріал і методи дослідження. Дослідження проведене у Навчально-науковому інституті «Придніпровська державна академія фізичної культури і спорту» Українського державного університету науки і технологій протягом 2025 р. Для досягнення мети застосовано батарею взаємодоповнюючих методів дослідження: аналіз літературних джерел та документів, екстраполяція тенденцій, сценарне прогнозування, системний аналіз, компаративний аналіз, логічний аналіз причинно-наслідкових зв'язків та експертне оцінювання. Результати. Розглянуто майбутнє «Фізичного виховання» без непрофесійної фізкультурної освіти за різними сценаріями. Сценарій 1: Песимістичний — деградація та маргіналізація. Сценарій 2: Реалістичний — стагнація та імітація змін (найімовірніший сценарій за оцінками експертів). Сценарій 3: Оптимістичний — фрагментарна модернізація. Кожен з них має невтішні наслідки за збереження традиційної моделі «Фізичного виховання». Усі вони мають несприятливі наслідки для здоров'я нації, економіки, національної безпеки, системи освіти і міжнародної інтеграції. Натомість, порівняння продовження існуючого стану з можливим альтернативним шляхом розвитку через впровадження непрофесійної фізкультурної освіти здобувачів закладів фахової і вищої освіти показує значні переваги цього підходу у всіх вказаних складових. Висновки. Збереження традиційної моделі «Фізичного виховання» у цивільних закладах фахової і вищої освіти без впровадження непрофесійної фізкультурної освіти веде скоріше за все до песимістичних наслідків для здоров'я нації, економіки та національної безпеки України. Найімовірнішим є сценарій стагнації з імітацією змін, що не вирішує системних проблем. Концепція непрофесійної фізкультурної освіти здобувачів та формування їх як будівничих власного здоров'я представляє альтернативний шлях розвитку, що відповідає сучасним міжнародним стандартам (компетентнісний підхід, student-centered learning, lifelong learning) та узгоджується з глобальними цілями охорони здоров'я (WHO Health 2020, UN SDG 3, WHO Global Action Plan on Physical Activity 2018-2030).
Авторське право (c) 2026 Костянтин Михайлович Сухий, Віктор Григорович Савченко, Володимир Васильович Приходько, Сергій Миколайович Афанасьєв, Ліна Олександрівна Соколова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гідрокінезотерапія як засіб адаптивного фізичного виховання дітей з розладами аутистичного спектра
Мета. Теоретично обґрунтувати можливості гідрокінезотерапії як засобу адаптивного фізичного виховання дітей з розладами аутистичного спектра та визначити її вплив на фізичний розвиток, психомоторну сферу й соціальну адаптацію дітей. Методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових методів, зокрема аналіз, синтез, систематизацію, узагальнення та порівняння наукових джерел. Проведено теоретичний аналіз сучасних вітчизняних і зарубіжних наукових праць, присвячених проблемам адаптивного фізичного виховання дітей з розладами аутистичного спектра, застосуванню гідротерапії та гідрокінезотерапії, розвитку психомоторної сфери, сенсорної інтеграції та соціальної адаптації. Метод теоретичного узагальнення використано для визначення основних напрямів застосування гідрокінезотерапії у системі адаптивного фізичного виховання дітей з РАС. Результати. У результаті проведеного теоретичного дослідження систематизовано сучасні наукові підходи до використання гідрокінезотерапії в адаптивному фізичному вихованні дітей з розладами аутистичного спектра. Встановлено, що на сучасному етапі розвитку науки гідрокінезотерапія розглядається не лише як складова фізичної терапії або реабілітації, а як ефективний педагогічний засіб комплексного розвитку дітей з РАС. Узагальнено наукові дані щодо механізмів впливу фізичних властивостей водного середовища на організм дитини та визначено, що плавучість, гідростатичний тиск, в'язкість і опір води створюють сприятливі умови для розвитку основних рухових навичок, координації рухів, рівноваги, моторного контролю, сенсорної інтеграції та психомоторної компетентності. Визначено, що систематичне використання гідрокінезотерапії сприяє підвищенню рухової активності дітей, покращенню їхньої функціональної незалежності, розвитку комунікативної взаємодії та формуванню передумов для успішної соціальної адаптації. Узагальнення результатів сучасних досліджень дозволило встановити, що найбільш ефективними є програми занять, побудовані на принципах індивідуалізації, поступового ускладнення рухових завдань та комплексного поєднання фізичних вправ із розвитком сенсорної інтеграції й психомоторної сфери. Обґрунтовано доцільність використання концепції Halliwick як одного з найбільш ефективних підходів до організації занять у водному середовищі для дітей з розладами аутистичного спектра. Доведено, що інтеграція гідрокінезотерапії у систему адаптивного фізичного виховання забезпечує реалізацію оздоровчих, корекційно-розвивальних та освітніх завдань, підвищуючи ефективність фізичного виховання дітей з особливими освітніми потребами. Висновки. Теоретичний аналіз сучасної наукової літератури підтвердив високий педагогічний потенціал гідрокінезотерапії як засобу адаптивного фізичного виховання дітей з розладами аутистичного спектра. Комплексний вплив фізичних вправ у водному середовищі забезпечує розвиток фізичних якостей, психомоторних функцій, сенсорної інтеграції та соціальної взаємодії, що сприяє підвищенню функціональної незалежності й успішнішій адаптації дітей до освітнього середовища. Отримані результати теоретичного узагальнення обґрунтовують доцільність ширшого впровадження програм гідрокінезотерапії у практику адаптивного фізичного виховання та визначають перспективність подальших досліджень, спрямованих на розроблення й експериментальну перевірку спеціалізованих програм для дітей різних вікових груп і рівнів функціональних можливостей.
Авторське право (c) 2026 Марина Олегівна Демиденко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічні умови формування технічної майстерності у класичному пауерліфтингу
Актуальність дослідження зумовлена зростаючими вимогами до якості підготовки спортсменів у класичному пауерліфтингу в умовах постійного підвищення рівня конкуренції на змаганнях, збільшення тренувальних навантажень та вдосконалення методик спортивної підготовки. Сучасна практика підготовки кваліфікованих спортсменів свідчить про те, що досягнення високих спортивних результатів залежить не тільки від рівня розвитку силових якостей, але і від ступеня сформованості технічної майстерності, що забезпечує раціональне виконання вправ для змагань, економічність рухів, стабільність результатів і зниження ризику отримання травм. У зв'язку з цим особливої актуальності набуває розробка та наукове обґрунтування педагогічних умов, що сприяють ефективному формуванню технічної майстерності спортсменів на різних етапах багаторічної підготовки. Метою статті є обґрунтування сутності педагогічних умов формування технічної майстерності у класичному пауерліфтингу, визначення їх впливу на ефективність спортивної підготовки та виявлення найрезультативніших організаційно-методичних підходів до вдосконалення техніки виконання вправ. Методи дослідження ґрунтуються на застосуванні теоретичного аналізу та узагальнення наукової літератури з проблем спортивної педагогіки та теорії спортивного тренування, порівняльного аналізу вітчизняних та зарубіжних досліджень, системного та структурно-функціонального підходів. У результаті дослідження проаналізовано сучасні наукові підходи до формування технічної майстерності у класичному пауерліфтингу та визначено їхню роль як провідних компонентів спортивної підготовки. Встановлено, що ефективність удосконалення техніки присідання, жиму лежачи та станової тяги забезпечується завдяки комплексному використанню педагогічних засобів, спрямованих на розвиток рухової координації та раціональної біомеханіки виконання вправ. Виявлено, що інтеграція індивідуалізованого підходу, систематичного педагогічного контролю, використання спеціальних підготовчих вправ дозволяє значно підвищити якість технічної підготовки спортсменів. Обґрунтовано, що важливими педагогічними умовами формування технічної майстерності є раціональне поєднання силової, технічної та психологічної підготовки. Визначено основні проблеми сучасного тренувального процесу, серед яких недостатня індивідуалізація підготовки, незбалансованість розвитку силових якостей та технічних навичок. У висновках доведено, що ефективність формування технічної майстерності у класичному пауерліфтингу забезпечується за умови системної реалізації комплексу педагогічних умов, що ґрунтуються на науково-обґрунтованій організації тренувального процесу, індивідуалізації підготовки, використанні сучасних методичних технологій та постійному педагогічному контролі якості виконання змагальних вправ. Перспективи подальших досліджень пов'язані з розробкою інноваційних моделей формування технічної майстерності спортсменів різної кваліфікації, впровадженням цифрових технологій біомеханічного аналізу техніки виконання вправ та експериментальною оцінкою ефективності сучасних педагогічних технологій у системі підготовки пауерліфтерів.
Авторське право (c) 2026 Роман Володимирович Корсак, Анатолій Миколайович Новописьменний https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості систем оцінювання фізичної підготовленості в арміях Великої Британії та Сполучених Штатів Америки
У статті розглянуто важливе для сучасного етапу реформування Збройних Сил України питання - модернізацію системи оцінювання фізичної підготовленості військовослужбовців. Процес модернізації вимагає вивчення, аналізу та імплементації передового досвіду провідних країн-членів Альянсу, зокрема Великої Британії та Сполучених Штатів Америки. Метою дослідження є аналіз сучасних концептуальних засад та інструментів оцінювання фізичної підготовленості військовослужбовців армій США та Великої Британії для визначення перспективних шляхів модернізації аналогічної системи в Збройних Силах України. Методи: вивчення та узагальнення нормативно-правових документів і доктрин підготовки, аналіз результатів практичних досліджень закордонних фахівців, індукція та компаративний аналіз. Результати. Досліджено три ключові концепції, на яких функціонує фізична підготовка в арміях НАТО: «придатність» (physical fitness), «готовність» (physical readiness) та «мобілізація». Встановлено, що провідні країни повністю змістили фокус уваги з абстрактної фізичної придатності на цільову бойову готовність. Детально проаналізовано британську модель тестування, яка включає багаторівневі комплекси Role Fitness Test (RFT) та Soldier Conditioning Review (SCR), спрямовані на перевірку вибухової сили, аеробної та анаеробної продуктивності бійців у стані граничної втоми. Особливу увагу приділено еволюції системи оцінювання в армії США, де застарілий тест APFT (орієнтований виключно на м'язову витривалість) у 2020 році було остаточно замінено на інноваційний комплекс Army Combat Fitness Test (ACFT). Визначено, що структура ACFT (включаючи станову тягу, метання медболу, симуляційний комплекс Sprint-Drag-Carry тощо) безпосередньо корелює з базовими бойовими завданнями воїна (WTBD), такими як евакуація пораненого, штурм урбанізованих територій, тривалі марші з надважким спорядженням та подолання інженерних перешкод. Доведено, що сучасні системи контролю НАТО є диференційованими за віком та статтю, проте повністю уніфікованими за складом вправ, що забезпечує прозорий та об'єктивний моніторинг боєздатності підрозділів. Висновки. Процес реформування систем фізичної підготовки в арміях Великої Британії та США продемонстрував відхід від класичного оцінювання рівня фізичних якостей на користь комплексної атлетичної та військово-прикладної підготовки. Нові тести мають високий рівень валідності, оскільки безпосередньо відображають рухові дії військовослужбовця на полі бою (перенесення вантажів, евакуація, вибухові прискорення). В Збройних Силах України існує нагальна потреба у переході від оцінювання загальних фізичних якостей до визначення функціональної готовності військовослужбовців до виконання конкретних бойових завдань.
Авторське право (c) 2026 Олег Олександрович Абраменко, Микола Валерійович Корчагін, Ілля Олегович Бєліков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ВПЛИВ ОЗДОРОВЧОГО ПЛАВАННЯ НА ЕМОЦІЙНИЙ ТА ПОВЕДІНКОВИЙ РОЗВИТОК ПІДЛІТКІВ В УМОВАХ ВІЙНИ
Спостерігається негативна світова тенденція до зниження рухової активності дітей підліткового віку, що зумовлює погіршення фізичного й психічного здоров'я школярів та створює передумови для виникнення в них емоційних симптомів і поведінкових труднощів. Мета дослідження: дослідити вплив оздоровчого плавання на емоційний та поведінковий розвиток дітей підліткового віку. Матеріали та методи: у дослідженні взяли участь 89 учнів середньої школи м. Києва. Використовувався аналіз науково-методичної літератури, методи психодіагностики (опитувальник SDQ), анкетування та методи математичної статистики. Результати: встановлено, що загальний рівень психосоціальних труднощів підлітків м. Києва в умовах війни відповідає середнім значенням за опитувальником SDQ, проте дівчата демонструють вищу схильність до емоційної лабільності порівняно з хлопцями. Доведено, що заняття оздоровчим плаванням є ефективним чинником гармонізації емоційного стану: у дівчат-плавців зафіксовано значне зниження емоційних симптомів (r = −0,473) та поведінкових проблем (r = −0,511), а у хлопців – показників гіперактивності (r = −0,440). Встановлено, що оздоровче плавання статистично значуще (p > 0,05) нівелює гендерні розбіжності у психосоціальному стані та позитивно впливає на соціалізацію підлітків незалежно від статі (p < 0,05). Висновок: існує необхідність додаткових досліджень у даному напрямку з більшою вибіркою та в подальшій розробці й впровадженні програм з оздоровчого плавання для дітей підліткового віку.
Авторське право (c) 2026 Тарас Васильович Блистів, Сергій Михайлович Сога, Оксана Миколаївна Матвейко, Максим Борисович Полегойко, Віктор Мирославович Гураль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ІННОВАЦІЙНОГО ОБЛАДНАННЯ У ЗАНЯТТЯХ З ПЛАВАННЯ ДЛЯ СТУДЕНТІВ ЗАКЛАДІВ ОСВІТИ
У статті представлено види інноваційного обладнання з плавання для використання у практиці студентів. Проаналізовано сучасні методичні підходи до використання інноваційних засобів навчання та визначено їх вплив на формування плавальних навичок, розвиток фізичних якостей і підвищення мотивації студентів до занять фізичним вихованням. Визначено особливості застосування інноваційного обладнання та сучасних інноваційних технологій на заняттях з плавання для навчання плаванню студентів закладів освіти. Показано, що використання інноваційного обладнання у воді сприяє, покращенню та прискоренню процесу навчання плаванню, оптимізації навчального процесу та підвищенню ефективності формування технічних навичок плавання, дозволяє створити передумови для ефективного проведення занять. Використання плавальних дошок та поплавків, нудлсів, ласт та іншого інноваційного обладнання дозволяє ефективно формувати базові навички плавання на різних етапах навчання, покращувати координацію рухів та поступово вдосконалювати техніку, забезпечуючи диференційований підхід до студентів з різним рівнем підготовленості та забезпечуючи належний рівень безпеки занять у водному середовищі. Водночас використання цифрових технологій, зокрема відеоаналізу техніки рухів, мобільних додатків для моніторингу фізичної активності, фітнес-трекерів та електронних освітніх ресурсів, значно розширює можливості педагогічного контролю та аналізу результатів навчання. Цифрові інструменти дозволяють детально досліджувати техніку виконання плавальних рухів, своєчасно виявляти помилки та коригувати навчальний процес відповідно до індивідуальних особливостей студентів. Поєднання інноваційного обладнання з сучасними цифровими технологіями створює сприятливі умови для модернізації освітнього процесу у сфері фізичного виховання. Такий підхід сприяє підвищенню мотивації студентів до занять плаванням, покращує якість засвоєння рухових навичок та забезпечує більш ефективну організацію навчальної діяльності.
Авторське право (c) 2026 Лілія Ігорівна Назаркевич, Іванна Романівна Боднар, Наталя Василівна Семенова, Мар'яна Олексіївна Ріпак, Орест Ігорович Гілета https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Психо-емоційний стан дітей молодшого шкільного віку з розладами аутистичного спектру
Мета. Метою статті є висвітлення результатів дослідження психо-емоційного стану дітей молодшого шкільного віку з розладами аутистичного спектру. Методи. У процесі дослідження застосовано комплекс загальнонаукових і спеціально-педагогічних методів: аналіз і систематизацію науково-методичних джерел, порівняльний метод, психологічні методи дослідження, методи математичної статистики. Результати. Комплексно оціненено особливості когнітивного, емоційного та мотиваційного розвитку дітей молодшого шкільного віку з РАС. Встановлено, що зорове сприймання у більшості дітей сформоване на достатньому та високому рівнях, що проявляється у здатності до точного розпізнавання та запам'ятовування візуальної інформації. Слухове сприймання характеризується переважно добрим рівнем розвитку, однак у частини дітей виявлено труднощі в обробці слухової інформації, що може ускладнювати навчальний процес. Дослідження пам'яті показало, що діти демонструють стабільно добрий рівень короткочасного і відкладеного запам'ятовування. Вони ефективно використовують механізм повторення для засвоєння інформації. Виявлено недостатній рівень сформованості довільної уваги у більшості дітей. Це проявляється у повільному темпі виконання завдань, частому звертанні до зразка та нестійкості уваги. У переважної більшості дітей встановлено високий рівень розумової працездатності та швидкості інтелектуальної діяльності. Рівень довільності мовного спілкування у більшості дітей визначено як середній, що вказує на загалом сформовані, але недостатньо стійкі навички мовного самоконтролю. Емоційна сфера дітей характеризується переважно низьким рівнем тривожності, що свідчить про достатню емоційну стабільність. Аналіз мотивації до навчання показав її варіативність: поряд із дітьми з високим рівнем навчальної мотивації значна частина демонструє середній або низький рівень зацікавленості. Висновки. Зроблено висновок, що діти молодшого шкільного віку з РАС мають достатній потенціал розвитку пізнавальних процесів, зокрема пам'яті, зорового сприймання та розумової працездатності. Водночас найбільш уразливими залишаються довільна увага, мовна регуляція, окремі аспекти слухового сприймання та мотиваційна сфера.
Авторське право (c) 2026 Віталій Володимирович Дем'янов, Наталія Василівна Москаленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Модельні морфо-функціональні показники студентів, які займаються вільною боротьбою у закладі вищої освіти
У дослідженні розглядаються модельні морфо-функціональні показники та компонентний склад маси тіла студентів, які займаються вільною боротьбою у закладах вищої освіти. Визначено основні параметри фізичного розвитку, що включають антропометричні вимірювання, особливості функціонування серцево-судинної та дихальної систем, а також сегментарний розподіл м'язової та жирової тканин. Отримання даних демонструє необхідність розробки модельних характеристик для оптимізації тренувального процесу, індивідуалізації навантажень та підвищення змагальної ефективності борців. Мета дослідження – визначити морфо-функціональні особливості та показники компонентного складу маси тіла студентів, які займаються у секції вільної боротьби закладу вищої освіти. Методи. У роботі використано комплекс методів: аналіз наукової літератури, антропометрію, біоімпедансний аналіз складу тіла, функціональні проби, методи математичної статистики. Результати. Встановлено, що морфологічний статус обстежених студентів-борців, відповідає мезоморфному типу скелетної мускулатури, особливо в ділянці тулуба та плечового поясу. Сегментарний аналіз засвідчив симетричність розвитку м'язового компонента, що стає фундаментальним для техніко-тактичної майстерності на ближній дистанції поєдинку. Функціональні показники свідчать про належну економізації серцевої діяльності та достатні резерви дихальної системи. Виявлено оптимальне співвідношення активних та пасивних тканин організму, мінімізацію надлишкового жирового компонента, що критично важливо для утримання меж вагової категорії. Використання сучасних методів діагностики дозволяє створювати об'єктивні профілі підготовленості спортсменів і спортивного відбору з вільної боротьби. Висновки. Дослідження засвідчило, що для підвищення ефективності підготовки студентів-борців необхідно впроваджувати модельні характеристики у практику секційної роботи закладу вищої освіти. Отримані дані сприятимуть вдосконаленню механізмів спортивного відбору, підвищенню якості передзмагальної підготовки та вдосконаленню рухових якостей студентів-борців.
Авторське право (c) 2026 Леонід Петрович Пилипей, Роман Миколайович Стасюк, Олександр Володимирович Козирь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив занять плаванням на показники уваги студентів закладів вищої освіти
Мета. Метою статті було визначення ефективності авторської програми занять плаванням у розвитку властивостей уваги студентів закладів вищої освіти. Методи. У процесі дослідження застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів, зокрема аналіз і систематизацію науково-методичної літератури, психодіагностичні методи дослідження, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Оцінювання властивостей уваги здійснювалося за допомогою тестування з використанням кілець Ландольта. Статистичну обробку результатів проведено із застосуванням програми STATISTICA 8.0. Результати. У ході педагогічного експерименту встановлено позитивний вплив авторської програми занять плаванням на показники властивостей уваги студентів. Виявлено статистично значущі зміни за всіма досліджуваними показниками у студентів експериментальної групи. Зокрема, продуктивність уваги зросла з 0,86±0,03 до 0,94±0,02 ум. од. (p<0,05), стійкість уваги – з 0,80±0,02 до 0,95±0,02 ум. од. (p<0,05), обсяг уваги – з 71,8±1,40 до 85,4±2,60 знаків/хв (p<0,001), концентрація уваги – з 86,3±0,60% до 92,6±0,82% (p<0,001), переключення уваги – з 7,6±0,25% до 8,9±0,25% (p<0,05). Встановлено, що використання вправ із варіативною зміною темпу, способу плавання, реагуванням на звукові та візуальні сигнали, а також координаційним ускладненням рухових дій сприяло підвищенню здатності студентів до тривалого зосередження, швидкого переключення між видами діяльності та ефективної обробки інформації. Найбільш виражені позитивні зміни спостерігалися у показниках обсягу, концентрації та продуктивності уваги. У контрольній групі статистично значущих змін не виявлено. Висновки. Встановлено, що авторська програма занять плаванням є ефективним засобом розвитку властивостей уваги студентів закладів вищої освіти. Доведено позитивний вплив занять у водному середовищі на підвищення продуктивності, стійкості, концентрації, обсягу та переключення уваги. Отримані результати підтверджують доцільність використання спеціально організованих занять плаванням у системі фізичного виховання студентської молоді для підвищення ефективності когнітивної діяльності та психофізіологічної стійкості.
Авторське право (c) 2026 Ольга Римар, Мар'ян Островський, Олег Сидорко, Уляна Шевців, Максим Полегойко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інтегрована модель соціальної підтримки спортсменів: освіта та цифрові компетенції
Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні концептуальної моделі взаємозв’язку соціальної ролі та ідентичності спортсменів як методологічного підґрунтя для проектування сучасних систем їхньої соціальної підтримки на основі поєднання освіти та цифрових компетенцій. Методи дослідження. Для досягнення мети використано комплекс наукових методів: теоретичний аналіз та узагальнення наукової літератури (для вивчення атлетичної ідентичності); системний підхід (для побудови архітектоніки моделі); метод класифікації (для типізації адаптаційних профілів спортсменів на основі інтеграції їхніх ролей). Результати. Встановлено, що чинником дезадаптації є надмірна фіксація на професійній ролі («атлетичне відчуження»), що створює ризики соціальної ізоляції. Автором розроблено класифікацію адаптаційних профілів (інтегративний, компенсаторний, дефіцитарний), яка дозволяє прогнозувати успішність ресоціалізації на основі поєднання атлетичної, академічної та цифрової ролей. Обґрунтовано Модель інтегрованої підтримки спортсменів у системі дуальної кар’єри, де ключовим елементом виступає «рефлексивний фільтр» – механізм, що забезпечує усвідомлене перемикання між соціальними ролями. Доведено, що конвергенція освіти та цифрових компетенцій створює синергію, за якої знання стають наповненням публічного авторитету спортсмена, перетворюючи його на конкурентоспроможного фахівця ще до завершення спортивної кар’єри. Висновки. Дослідження розширює наукове розуміння структури соціальної ролі спортсмена в умовах цифровізації, де медійна самопрезентація визначена як стратегічний механізм збереження соціальної стійкості. Удосконалено концептуальні засади «атлетичної ідентичності» через її інтеграцію з теорією дуальної кар’єри та гуманізації олімпійського спорту. Практична цінність роботи полягає у створенні теоретичної бази для розробки структурно-функціональних моделей реалізації освітнього потенціалу спорту та формування м’яких навичок (soft skills) у системі багаторічної підготовки. Запропоновані підходи дозволяють нівелювати ризики ідентифікаційних криз та забезпечити гармонійний перехід атлетів до професійної діяльності після завершення спортивної кар’єри.
Авторське право (c) 2026 Марія Михайлівна Приймак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Використання цифрових застосунків у фізичному вихованні: сучасні практики та педагогічні запити вчителів
У статті розглянуто проблему впровадження цифрових застосунків у фізичне виховання як компонента цифрової трансформації освіти. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю модернізації уроків фізичної культури, підвищення мотивації учнів та розвитку цифрової компетентності педагогів. Метою цього дослідження є виявлення сучасних практик використання цифрових застосунків в уроках фізичної культури та аналіз педагогічних запитів фахівців щодо їхнього впровадження та розвитку. Методи: аналіз та узагальненн літературних джерел, соціологічні методи дослідження: опитування за допомогою анкетування, математична обробка даних. Результати засвідчили переважно позитивне ставлення: 59,6 % повністю підтримують цифрові технології, 33,5 % скоріше підтримують, 5,0 % заперечують, 1,9 % не визначилися. Виявлено розрив між ставленням і практикою. Під час планування уроків: 13,7 % використовують цифрові інструменти постійно, 43,5 % – часто, 28,6 % – епізодично, 12,4 % – рідко, 1,9 % – не використовують. Безпосередньо на уроці: 1,9 % – постійно, 19,9 % – часто, 53,4 % – епізодично, 21,7 % – рідко, 3,1 % – не використовують. Це свідчить про фрагментарну інтеграцію цифрових інструментів у практику фізичного виховання. Висновки:цифрові застосунки підвищують ефективність фізичного виховання, забезпечують індивідуалізацію та моніторинг рухової активності. Рівень їх використання є нерівномірним і залежить від цифрової компетентності педагогів та ресурсного забезпечення закладів освіти. Виявлено потребу в системній методичній підтримці та підвищенні цифрової грамотності вчителів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою програми курсів підвищення кваліфікації з метою формування цифрової рамотності учителів фізичної культури.
Авторське право (c) 2026 Наталія Стефанівна Сороколіт, Василь Олегович Ткачук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність використання тайм-менеджменту в роботі фітнес-тренера
У статті досліджено проблему тайм-менеджменту в професійній діяльності фітнес-тренерів як чинника запобігання вигоранню та підвищення якості послуг. Мета: визначити особливості розподілу часу в роботі фітнес-тренера та найбільш ефективні методи тайм-менеджменту. Методи: аналіз літературних джерел, опитування фітнес-тренерів. Результати. На основі опитування 35 практикуючих фахівців з’ясовано, що попри високу обізнаність із терміном «тайм-менеджмент», понад 54% респондентів не використовують жодних систем планування, покладаючись на спонтанні рішення або месенджери. Сфера фітнес-послуг характеризується нерівномірним графіком адаптованим під потреби клієнта, фізичним та психологічним навантаженням, необхідністю підготовки до проведення тренувань, постійного навчання, необхідністю виконання адміністративних завдань, комунікації з клієнтом, ведення соціальних мереж та ін. Автори обґрунтовують доцільність адаптації класичних методів (ALPEN, GTD, матриця Ейзенхауера) до фітнес-індустрії. Зокрема, запропоновано використання принципу Парето для оптимізації рутинних завдань (складання програм, ведення соцмереж) через інструменти автоматизації та штучного інтелекту. Висновки. У висновках сформульовано практичні рекомендації: впровадження цифрових планувальників, чітка регламентація відносин із клієнтами та виділення часу на відновлення. Результати дослідження підкреслюють необхідність інтеграції навчання з управління часом у систему підготовки фітнес-кадрів.
Авторське право (c) 2026 Анастасія Володимирівна Воробйова, Марина Миколаївна Василенко, Андрій Олександрович Стоян https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інтеграція елементів класичної гімнастики в сучасні системи оздоровчого тренування (CrossFit, TRX, Calisthenics) як чинник підвищення їхньої ефективності
Сучасний етап розвитку оздоровчого фітнесу характеризується активним пошуком ефективних засобів підвищення функціональних можливостей організму, профілактики травматизму та оптимізації рухової діяльності осіб різного віку. У цьому контексті особливої актуальності набуває інтеграція перевірених часом засобів класичної гімнастики у популярні сучасні фітнес-системи. Метою статті є теоретично обґрунтувати доцільність та визначити методичні особливості інтеграції базових елементів класичної гімнастики в сучасні оздоровчі системи (CrossFit, TRX, Calisthenics) з метою оптимізації функціонального стану осіб, що займаються оздоровчим фітнесом. Методи дослідження включали теоретичний аналіз і систематизацію науково-методичної літератури, узагальнення передового практичного досвіду тренерської діяльності, педагогічне спостереження, а також порівняльний аналіз біомеханічних характеристик вправ різних тренувальних напрямів. У результаті дослідження проаналізовано генезис сучасних функціональних фітнес-систем та встановлено їх концептуальну спадковість із методиками класичної гімнастичної підготовки. Виявлено, що впровадження гімнастичних вправ силово-статичного характеру (стійки, горизонти, утримання положень), елементів розвитку гнучкості та координаційної складності у структуру CrossFit-тренувань сприяє підвищенню мобільності суглобів на 15-20 %, покращенню нейром’язової координації та зниженню ризику травматизму. Доведено, що використання підвісних систем TRX набуває більш вираженого оздоровчого ефекту за умови застосування гімнастичних принципів стабілізації корпусу, контролю положення тіла та раціональної біомеханіки рухів. Зроблено висновок, що інтеграція гімнастичного компонента дозволяє трансформувати переважно силові або високоінтенсивні тренувальні системи у комплексні оздоровчі технології, спрямовані на гармонійний розвиток сили, гнучкості, координації та функціональної витривалості, що підвищує ефективність сучасних програм фізичної рекреації.
Авторське право (c) 2026 Анна Вікторівна Чепелюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Метод пілатесу як інноваційний засіб фізичної реабілітації військовослужбовців після бойових травм в умовах України
Стаття присвячена дослідженню ефективності застосування методу Пілатесу у системі фізичної реабілітації військовослужбовців Збройних Сил України, які отримали бойові травми внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Актуальність проблеми зумовлена значним збільшенням кількості військовослужбовців, що потребують комплексного відновлювального лікування після мінно-вибухових травм, вогнепальних поранень, черепно-мозкових травм та ампутацій кінцівок. Метою дослідження є науково-теоретичне обґрунтування доцільності впровадження методу Пілатесу як інноваційного інструменту фізичної терапії у вітчизняну систему реабілітації ветеранів. У статті розкрито генезу методу Пілатесу, його первинну реабілітаційну спрямованість, розроблену в умовах Першої світової війни, а також сучасну доказову базу щодо ефективності цього підходу при лікуванні опорно-рухових розладів, болю у хребті, наслідків ампутацій та посттравматичного стресового розладу. Детально охарактеризовано основні принципи методу (центрування, контроль, концентрація, точність, релаксація, потік рухів і дихання) та їх відповідність специфічним потребам реабілітації бійців. Проаналізовано міжнародний досвід застосування Пілатесу у відновленні ветеранів у США, Великобританії та країнах ЄС. На підставі аналізу вітчизняної нормативно-правової бази та організаційної структури реабілітаційних центрів МОЗ і МО України запропоновано модель інтеграції реабілітаційного Пілатесу в мультидисциплінарні команди фізичних терапевтів. Виявлено основні бар'єри впровадження методу в Україні: брак сертифікованих фахівців, відсутність достатньої кількості спеціалізованого обладнання (Реформерів, Кадилаків, Wunda Chair, Спайн коректорів) в державних закладах та недостатня нормативна база щодо застосування Пілатесу у клінічних умовах. Сформульовано практичні рекомендації щодо підготовки фахівців з реабілітаційного Пілатесу на базі Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, Smart FitnessAcademy, та включення методу до програм реабілітації ЗСУ.
Авторське право (c) 2026 Світлана Віталіївна Бірючинська, Ксенія Юріївна Літвінова, Костянтин Михайлович Ніканоров, Людмила Юріївна Петрухан-Щербакова, Сергій Леонідович Пітенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості залучення населення до занять фізичною культурою і спортом з урахуванням гендерних та вікових відмінностей
У статті висвітлено проблему залучення населення до занять фізичною культурою і спортом в умовах сучасної України. Актуальність дослідження зумовлена зниженням рівня повсякденної рухової активності, зростанням психоемоційного навантаження, а також впливом воєнного стану на спосіб життя населення. Мета дослідження – визначення особливості мотивації населення до занять фізичною культурою і спортом з урахуванням статевих та вікових відмінностей. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, анкетування за адаптованою анкетою «Мотивація до занять фізичною культурою і спортом» (за А. В. Гакман), методи статистичної обробки даних. У дослідженні взяли участь 830 респондентів, опитування проводилося влітку 2024 року на території Київської області. Установлено, що 60,0 % опитаних займаються фізичною культурою і спортом у вільний час, тоді як 40,0 % не мають систематичної рухової активності. Виявлено виражені гендерні відмінності: серед чоловіків фізично активними є 70,6 %, серед жінок – 53,2 %. Доведено наявність чіткої вікової тенденції до зниження рухової активності: якщо серед осіб до 18 років активними були 74,7 % респондентів, то у групі 36-60 років – 44,3 %, а серед осіб віком 61 рік і старших – лише 10,0 %. Найбільш уразливими групами ризику щодо гіподинамії визначено жінок віком 36 років і старших, а також осіб обох статей віком 61+. Отримані результати підтверджують необхідність розроблення диференційованих програм залучення населення до занять фізичною культурою і спортом з урахуванням статево-вікових особливостей, соціальних умов та викликів воєнного часу. Перспективи подальших досліджень пов’язані з вивченням мотиваційних бар’єрів до рухової активності та створенням ефективних моделей стимулювання населення до фізичної культури і спорту.
Авторське право (c) 2026 Ольга Володимирівна Борисова, Костянтин Анатолійович Бондарєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Академічна автономія як передумова формування готовності до побудови індивідуальної освітньої траєкторії
Стаття присвячена розробці організаційно-методичної моделі реалізації академічної автономії закладу вищої освіти. Дослідження спрямоване на формування готовності здобувачів до самостійного проєктування індивідуальних освітніх траєкторій. Мета статті - сформувати організаційно-методичну модель використання академічної автономії закладу вищої освіти ля формування готовності здобувачів до самостійного проєктування та реалізації індивідуальної освітньої траєкторії. Методи. Методологічну основу складають аналітичний та синтетичний підходи. Застосовано порівняльно-правовий метод і структурно-функціональне моделювання. Додатково використано контент-аналіз та матричне структурування управлінських рішень. Теоретичну базу формують норми освітнього законодавства України. Окремо проаналізовано внутрішні регламенти університетів. Важливим джерелом стали сучасні наукові праці з проблем академічної автономії. Результати. Досліджено питання тьюторського супроводу. Розглянуто цифрові платформи та механізми персоналізації навчання. Запропоновано багаторівневу систему організації індивідуальної освітньої траєкторії. Вона інтегрує інструменти вибору навчальних компонентів. Цифрово-тьюторське середовище забезпечує підтримку освітніх рішень. Компетентнісно-діагностична матриця дозволяє оцінювати рівень готовності студентів. Розроблено авторські матриці управлінських проявів академічної автономії. Спроєктовано архітектуру цифрового супроводу. Визначено індикатори освітньої автономії здобувачів. Отримані дані підтверджують ефективність запропонованого підходу. Реальна індивідуалізація навчання вимагає узгодженої взаємодії нормативних процедур. Інформаційні сервіси мають доповнюватися тьюторським консультуванням. Систематичний моніторинг освітніх рішень виступає обов'язковою умовою. Висновки. Практична цінність дослідження полягає в можливості імплементації розробленого інструментарію. Матеріали доцільно застосовувати під час підготовки внутрішніх положень університетів. Вони сприяють організації академічного консультування. Розробки підходять для створення цифрових освітніх сервісів. Інструментарій також забезпечує проведення комплексного оцінювання готовності здобувачів до управління власним освітнім розвитком. Наукова новизна роботи визначається цілісним поєднанням управлінського, методичного та діагностичного компонентів.
Авторське право (c) 2026 Юрій Олександрович Фронченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Лідерські стилі та відповідні типові висловлювання-маркери для комунікації
Актуальність дослідження зумовлена зростанням потреби ЗВО в ефективних механізмах управління, здатних забезпечити узгоджену взаємодію всіх суб'єктів освітньої діяльності. У сучасних умовах особливої значущості набуває реалізація та комбінування різних стилів лідерства з урахуванням ефективності комунікації, що сприяє оптимізації функціонування ЗВО, координації діяльності структурних підрозділів і посиленню візійного управління. Розуміння специфіки застосування різних стилів лідерства розширює управлінські можливості керівника та підвищує результативність його професійної діяльності. Увага акцентована на тому, що в розвідці поняття «стилі лідерства» тлумачиться як сукупність способів впливу на особистість / групу / колектив, а також підходів, спрямованих на підвищення мотивації та залученості учасників освітнього процесу до спільної діяльності. Досліджено класифікації лідерських стилів, які можуть застосовуватися суб'єктами освітньої діяльності. Зазначено чинники, які зумовлюють адаптацію та трансформацію стилів лідерства в управлінській практиці. Окремо винесено типові висловлювання-маркери, характерні різним лідерським стилям, як-от: 1) інструктивні, регулятивні / директивні, оціночні / контрольні, імперативні (автократичному стилю); 2) інструктивні / процедурні, регулятивні, організаційні, формалізовані, документування (бюрократичному стилю); 3) мотивувальні / інспіраційні, емпатійні / ціннісно-орієнтовані, кооперативні, персоналізовані (харизматичному стилю); 4) кооперативні, мотивувальні, організаційні, комунікативно відкриті (демократичному стилю); 5) делегування, регулятивні, організаційні, консультативні (ліберальному стилю); 6) інструктивні, оціночні / мотивувальні, регулятивні (транзакційному стилю); 7) орієнтації на спільну мету, командну взаємодію, апеляцію до цінностей, підтримку розвитку та самореалізації учасників освітнього процесу, зосередженості на довгострокову перспективу (трансформаційному стилю); 8) стратегічного бачення розвитку, управлінської ефективності, адаптації до умов невизначеності, забезпечення конкурентоспроможності закладу освіти, реалізації ресурсної ролі лідера (стратегічному стилю); 9) актуалізації спільних цінностей, відповідальності, взаємної довіри та натхнення, орієнтування учасників на єдність цілей і колективну взаємодію (ідейному стилю); 10) підтримки, довіри, спрямування на розвиток потенціалу особистості, конкретизації цілей, стимулювання рефлексії та забезпечення усвідомленого професійного зростання (наставницькому стилю); 11) залученості учасників до спільного обговорення / ухвалення рішень, відкритості до різних позицій, орієнтації на пошук компромісу, делегування повноважень, узагальнення / фіксації результатів (демократичному стилю); 12) підкреслення терміновості, чіткості вимог, відповідальності, необхідності змін, рішучості дій, контролю, перевірки та активізації команди (радикальному стилю); 13) акцентування на спільній діяльності, координації дій, досягненні результату, взаємній підтримці та поточного контролю виконання (командному стилю). Зроблено висновок про залежність динамічності стилю лідерства від комунікації.
Авторське право (c) 2026 Ірина Володимирівна Таможська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОФЕСІЙНА ЕТИКА НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ПРАЦІВНИКІВ: МЕТОДОЛОГІЧНІ ОРІЄНТИРИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЯКОСТІ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ У ВИЩІЙ ШКОЛІ
Мета. У статті здійснюється комплексний аналіз професійної етики науково-педагогічних працівників як системоутворювального чинника забезпечення якості освітнього процесу у закладах вищої освіти. Досліджуються методологічні орієнтири, що визначають етичну поведінку викладача, його відповідальність перед здобувачами освіти та академічною спільнотою, а також вплив етичних стандартів на результативність освітньої діяльності. Методи. Дослідження ґрунтується на аналітико-синтетичній обробці наукових джерел із проблем академічної доброчесності, професійної етики викладачів та управління якістю вищої освіти. Застосовано методи порівняльного аналізу нормативних документів українських закладів вищої освіти, систематизації кількісних даних міжнародних рейтингових агентств та узагальнення результатів досліджень вітчизняних і зарубіжних науковців за період 2021–2026 рр. Результати. Встановлено, що професійна етика науково-педагогічних працівників охоплює щонайменше п'ять взаємопов'язаних компонентів: академічну доброчесність, комунікативну культуру, відповідальність за якість освітнього контенту, цифрову етику та соціальну місію викладача. На основі порівняльного аналізу етичних кодексів 12 українських університетів виявлено суттєві розбіжності у нормативному забезпеченні етичної поведінки викладачів. Систематизовано дані Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти за 2023–2025 рр. щодо порушень академічної доброчесності серед науково-педагогічних працівників. Запропоновано авторську модель етико-методологічного забезпечення якості освітнього процесу, що інтегрує нормативний, ціннісний та практичний рівні. Висновки. Професійна етика науково-педагогічних працівників є не допоміжним, а структуроутворювальним елементом системи забезпечення якості вищої освіти. Дотримання етичних стандартів позитивно корелює з показниками акредитації освітніх програм, рівнем задоволеності здобувачів освіти та позиціями закладів у міжнародних рейтингах. Подальші дослідження доцільно спрямувати на розробку діагностичного інструментарію оцінювання етичної компетентності викладачів.
Авторське право (c) 2026 Надія Олександрівна Фроленкова, Антоніна Павлівна Рибалко, Микола Володимирович Коромисел https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Моніторинг якості вищої освіти як інструмент внутрішньої системи забезпечення якості в університетах
У статті розглянуто моніторинг якості вищої освіти як інструмент внутрішньої системи забезпечення якості в університетах. Обґрунтовано, що в умовах модернізації вищої освіти України, інтеграції до Європейського простору вищої освіти та посилення суспільних вимог до результатів освітньої діяльності моніторинг набуває управлінського та стратегічного значення. Визначено, що забезпечення якості освіти – цілісна система взаємодії всіх членів академічної спільноти, структурних підрозділів та організацій у реалізації процедур і заходів, спрямованих на вдосконалення освітнього процесу та підвищення конкурентоспроможності випускників. Доведено, сучасний моніторинг якості освіти передбачає систематичний збір, аналіз та використання інформації для вдосконалення освітніх програм, підвищення ефективності освітнього процесу та ухвалення управлінських рішень. Також приділено увагу ролі внутрішньої системи забезпечення якості освіти у формуванні культури якості в закладах вищої освіти. Проаналізовано нормативно-правові засади функціонування системи забезпечення якості. Встановлено, що ефективність внутрішньої системи забезпечення якості значною мірою залежить від прозорості процедур оцінювання, залучення учасників освітнього процесу до моніторингових процедур та здатності університетів оперативно реагувати на виявлені проблеми. Розкрито значення академічної доброчесності як невід'ємної складової моніторингу якості освіти. Акцентовано увагу на змінах у підходах до розгляду порушень академічної доброчесності після набрання чинності Закону України «Про академічну доброчесність», відповідно до якого заклади вищої освіти отримали ширші повноваження та відповідальність за забезпечення прозорості й об'єктивності процедур розгляду таких порушень. Зроблено висновок, що ефективний моніторинг якості вищої освіти сприяє підвищенню конкурентоспроможності університетів, розвитку культури академічної відповідальності та забезпеченню відповідності освітніх результатів сучасним суспільним і професійним потребам.
Авторське право (c) 2026 Микола Володимирович Коромисел, Євгеній Анатолійович Кульгінський, Ірина Василівна Гадяк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Оцінка перших результатів функціонування академічних ліцеїв у місті Кривий Ріг у контексті реформування профільної старшої школи
У статті здійснено комплексний аналіз реформування профільної старшої школи в Україні в контексті створення мережі академічних ліцеїв як ключового інституційного механізму реалізації державної освітньої політики. Розкрито нормативно-правові засади трансформації системи повного загального середнього освіти, окреслено теоретичні підходи науковців щодо профілізації навчання та індивідуалізації освітніх траєкторій здобувачів освіти. У статті представлено результати емпіричного дослідження, проведеного у 2025 році серед учнів 11-х класів закладів загальної середньої освіти м. Кривого Рогу, що дозволило оцінити перші результати впровадження мережі академічних ліцеїв, рівень задоволеності учнів обраним профілем. Аналіз результатів проведеного опитування випускників криворізьких ліцеїв виявив низку системних проблемних аспектів, які потребують управлінського реагування, зокрема: значна частка учнів є здобувачами з неповною або відсутньою професійною визначеністю (понад 32%); наявний помірний рівень упевненості випускників у достатності шкільних знань для успішного складання НМТ-2025; високий ступінь залежності учнів від репетиторських послуг, що свідчить про необхідність посилення внутрішньошкільної підготовки; нерівномірність показників між окремими ліцеями щодо задоволеності профілем навчання та якістю викладання; обмежений вплив педагогічних працівників і адміністрацій на процес профільного та професійного самовизначення здобувачів освіти. Обґрунтовано управлінські рекомендації щодо удосконалення профорієнтаційної роботи, розширення варіативності профілів навчання та посилення внутрішньошкільної підготовки до зовнішнього оцінювання. Результати дослідження можуть бути використані органами управління освітою та закладами освіти під час формування та розвитку мережі академічних ліцеїв.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Петрівна Кріпак, Лілія Федорівна Сорочан, Марина Сергіївна Павленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування кадрового потенціалу кафедр закладів вищої освіти на засадах демократичного управління
у статті досліджено проблему формування кадрового потенціалу кафедр закладів вищої освіти на засадах демократичного управління в умовах сучасних трансформацій системи вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю модернізації кадрової політики університетів відповідно до принципів відкритості, участі, прозорості та колегіальності управлінських процесів. Обґрунтовано, що кафедра як базова структурна одиниця закладу вищої освіти відіграє визначальну роль у забезпеченні якості освітньої та наукової діяльності, а ефективність її функціонування значною мірою залежить від рівня розвитку кадрового потенціалу, професійної компетентності та мотивації науково-педагогічних працівників. Метою статті є теоретичне обґрунтування та визначення практичних підходів до формування кадрового потенціалу кафедр закладів вищої освіти на засадах демократичного управління. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових і спеціальних методів. Використано аналіз і синтез для узагальнення наукових підходів до кадрового менеджменту у сфері вищої освіти, порівняльний метод – для зіставлення вітчизняних і зарубіжних практик демократичного управління, системний аналіз – для розгляду кадрового потенціалу як цілісної соціально-управлінської системи, структурно-функціональний підхід – для визначення функцій і задач управління кадровими процесами. Контент-аналіз та інституційний підхід застосовано для оцінювання впливу організаційних і нормативних механізмів на розвиток кадрового потенціалу кафедр. У результаті дослідження встановлено, що демократичне управління є важливою умовою ефективного формування кадрового потенціалу кафедр ЗВО. Визначено, що участь науково-педагогічних працівників у прийнятті управлінських рішень сприяє підвищенню мотивації персоналу, розвитку організаційної культури, формуванню відповідальності та покращенню якості управлінських рішень. Доведено, що демократичні підходи забезпечують відкритість процедур добору та оцінювання кадрів, сприяють розвитку професійної компетентності викладачів, підтримують академічну доброчесність і стимулюють професійне зростання персоналу. Акцентовано увагу на необхідності створення сприятливого академічного середовища, заснованого на партнерстві, довірі та колегіальності. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні взаємозв’язку між демократичним управлінням кафедрою та ефективністю формування кадрового потенціалу в умовах сучасних трансформацій вищої освіти; уточненні сутності кадрового потенціалу кафедри як інтегрованої соціально-управлінської системи; визначенні управлінських механізмів розвитку кадрового потенціалу на засадах партисипативного врядування; а також у виокремленні суперечностей між зовнішніми механізмами забезпечення якості освіти та внутрішньою автономією університетів. Водночас виявлено суперечності між вимогами зовнішнього контролю якості освіти та внутрішньою автономією університетів, що може призводити до формалізації кадрових процесів. Обґрунтовано доцільність поєднання демократичних та ієрархічних підходів у межах гібридних моделей управління. Зроблено висновок, що ефективне формування кадрового потенціалу кафедр можливе за умов інтеграції демократичних принципів управління, інституційної автономії та систем забезпечення якості вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Євген Вікторович Іванов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування академічної доброчесності здобувачів вищої освіти у сучасному університетському середовищі КНР
Мета: теоретичне обґрунтування проблеми формування академічної доброчесності здобувачів вищого освіти у КНР та аналіз сучасних підходів до розвитку академічної культури у китайському університетському середовищі. Методи. Було використано комплекс взаємопов'язаних методів: аналіз, синтез, узагальнення та систематизацію наукової літератури для обгрунтування теоретичних засад академічної доброчесності; порівняльно-аналітичний метод для виявлення особливостей формування академічної доброчесності в університетському середовищі КНР. Результати. Було проаналізовано сучасні підходи до розуміння академічної доброчесності у науковому просторі КНР, яка розглядається як складне багатовимірне явище, охоплює систему морально-етичних принципів, академічних норм і моделей поведінки й регулює освітню, науково-дослідницьку діяльність учасників освітнього процесу. Визначено особливості її формування в освітньому середовищі КНР: поєднання механізмів академічного регулювання з традиційними морально-етичними цінностями китайського суспільства, орієнтація на формування особистісної академічної відповідальності студентів. Виявлено чинники, що гальмуют розвиток академічної доброчесності: висока академічна конкуренція, низький рівень підготовленості до науково-дослідницької діяльності, ризики, пов'язані з розвитком цифрових інформаційих технологій. Представлено освітні практики забезпечення академічної доброчесності у вишах КНР: впровадження курсів з академічної доброчесності до змісту освіти, нормативне регулювання, використання цифрових технологій моніторингу академічної діяльності. Висновки. Система формування академічної доброчесності у КНР характеризується комплексним поєднанням морально-ціннісного, освітнього, організаційного та технологічного компонентів. Ефективність цього процесу значною мірою залежить від рівня розвитку академічної культури освітнього середовища вишу, системності просвітницької роботи в ньому, інтеграції сучасних механізмів академічного контролю у діяльність закладів вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Фушен Жень https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Типові граматичні труднощі у вивченні німецької мови та шляхи їх подолання
В сучасному світі володіння німецькою мовою стає важливим аспектом освітньо-професійного розвитку особистості. Особливої актуальності воно набуває в контексті доступності до ширших міжнародних бізнесових і мультикультурних відносин. Однак, інноваційні навчальні методики, можливості використання ШІ-інструментів, автентичних навчальних матеріалів та цифрових платформ все ще не гарантують успішного вивчення її граматичної системи. У процесі роботи використано теоретичний аналіз наукової літератури, описовий метод, метод зіставного аналізу, метод аналізу помилок та спостереження. З їх допомогою вдалося з'ясувати природу типових граматичних помилок, систематизувати сучасні методики подолання граматичних труднощів та охарактеризувати роль міжмовної інтерференції у процесі засвоєння німецької граматики. У статті проаналізовано типові граматичні труднощі, що виникають у процесі вивчення німецької мови як другої іноземної після англійської. Основну увагу зосереджено на помилках у вживанні відмінкових форм, порядку слів у простих і складних реченнях, побудові підрядних речень, функціонуванні прийменниково-відмінкових конструкцій, використанні часових форм дієслова та узгодженні присудка з підметом. Виявлено основні причини виникнення граматичних помилок, які пов'язані з міжмовною інтерференцією. У висновках узагальнено результати аналізу типових граматичних труднощів у засвоєнні німецької мови та визначено чинники, що впливають на формування граматичної компетентності студентів. Окреслено перспективи подальших досліджень, пов'язаних із розробленням методичних підходів до подолання інтерференційних помилок у процесі вивчення другої іноземної мови.
Авторське право (c) 2026 Ельвіра Сидорівна Бондаренко, Ірина Валеріївна Корнійко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Класична та нечітка логіка у підготовці здобувачів освіти: методичний аспект аналізу соціально-правових норм
У статті розкрито методичні можливості використання класичної та нечіткої логіки у підготовці здобувачів освіти на матеріалі соціально-правових норм. Обґрунтовано, що традиційне викладання навчальної дисципліни «логіка» переважно спирається на класичну бінарну модель мислення, у межах якої судження оцінюються через чітке розмежування істинного і хибного, дозволеного і забороненого, належного і неналежного. Водночас доведено, що аналіз реальних правових норм, зокрема положень Цивільного кодексу України, виявляє значну кількість оціночних категорій, які не можуть бути повністю пояснені лише засобами формальної логіки. До таких категорій належать справедливість, добросовісність, розумність, моральні засади суспільства, істотне значення, достатні підстави, звичайні обставини, невисока вартість, глибина фізичних і душевних страждань. Показано, що ці поняття мають градуальний характер і потребують інтерпретації з урахуванням контексту, обставин справи та ступеня прояву певної ознаки. У статті запропоновано використовувати положення Цивільного кодексу України як дидактичний матеріал для пояснення співвідношення чітких і нечітких логічних конструкцій. Зокрема, норми про фізичну особу, правоздатність, повну цивільну дієздатність, учасників цивільних відносин і способи захисту права розглянуто як приклади переважно чіткої логічної структури. Водночас норми про загальні засади цивільного законодавства, межі здійснення цивільних прав, самозахист, моральну шкоду, дрібні побутові правочини та достатні підстави для обмеження прав неповнолітньої особи проаналізовано як приклади нечітких правових понять. Доведено, що нечітка логіка не заперечує класичну логіку, а розширює її можливості, дозволяючи моделювати правові явища через ступені належності, шкали оцінювання та контекстно чутливі висновки. Запропонований підхід сприяє формуванню у здобувачів освіти логічної культури, критичного мислення, здатності до інтерпретації соціально-правових норм і розуміння меж формалізації правового міркування. Практична цінність дослідження полягає у можливості застосування запропонованих прикладів під час викладання тем про поняття, судження, умовиводи, правову аргументацію та оціночні категорії. Такий підхід посилює міждисциплінарний характер логічної освіти.
Авторське право (c) 2026 Валентин Георгійович М'ячин https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ ІННОВАЦІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ВЧИТЕЛІВ МАТЕМАТИКИ В УМОВАХ ОНЛАЙН-НАВЧАННЯ
Мета. У статті обґрунтовано теоретико-методичні засади формування інноваційної компетентності вчителів математики в умовах онлайн-навчання як інтегральної професійної якості, що забезпечує здатність педагога проєктувати, упроваджувати, оцінювати й удосконалювати цифрово підтримані методичні рішення для навчання математики. Актуальність дослідження зумовлена тривалим функціонуванням української школи в дистанційному та змішаному форматах, потребою підтримувати якість математичної освіти, академічну доброчесність, мотивацію учнів і практичну спрямованість змісту в умовах обмеженої безпосередньої взаємодії. Методи. Використано теоретичний аналіз публікацій О. А. Жерновникової та І. Т. Сірої, нормативних документів і міжнародних рамок цифрової компетентності, порівняння, узагальнення, моделювання, структурно-функціональний і компетентнісний підходи. Результати. Уточнено поняття інноваційної компетентності вчителя математики в онлайн-навчанні; визначено її мотиваційно-ціннісний, когнітивно-методичний, цифрово-технологічний, проєктно-діяльнісний і рефлексивно-оцінювальний компоненти. Обґрунтовано організаційно-дидактичні умови формування цієї компетентності: створення цифрового математичного середовища, інтеграція динамічної візуалізації й онлайн-сервісів, застосування гейміфікації, квестів, міжпредметних завдань, електронного портфоліо, колегіального аналізу онлайн-уроків і процедур забезпечення академічної доброчесності. Розроблено структурно-функціональну модель, критерії та рівні сформованості компетентності, а також логіку 90-годинної програми професійного розвитку вчителів математики. Висновки. Доведено, що інноваційна компетентність у digital-середовищі не зводиться до володіння інструментами; вона передбачає методично доцільне поєднання математичного змісту, педагогічної творчості, цифрової етики, аналітики навчальних даних і рефлексії результатів. Запропонована модель може бути використана в післядипломній освіті, методичній роботі закладів освіти та підготовці майбутніх учителів математики.
Авторське право (c) 2026 Оксана Анатоліївна Жерновникова, Ірина Тихонівна Сіра https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрові інструменти для формування екологічної свідомості здобувачів освіти
Сучасне суспільство стикається з серйозними екологічними викликами, зокрема зі зміною клімату, виснаженням природних ресурсів, забрудненням екосистем тощо. Це актуалізує необхідність формування молодого покоління з високим рівнем екологічної відповідальності. Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні набору цифрових інструментів, необхідних для формування екологічної свідомості здобувачів освіти, та визначенні педагогічних умов їх ефективного використання. Для досягнення поставленої мети було використано такі методи дослідження: теоретичний аналіз і синтез, систематизація, узагальнення отриманих даних. У результаті проведеного дослідження було з'ясовано, що екологічна свідомість є інтегративною характеристикою особистості, що охоплює систему екологічних знань, ціннісне ставлення до природи та готовність до екологічно відповідної поведінки. Інтенсивний розвиток інформаційно-комунікаційних технологій, активне поширення мобільних пристроїв, хмарних сервісів, штучного інтелекту та платформ дистанційного навчання суттєво трансформували процеси отримання, опрацювання і передачі знань. Особливою цільовою аудиторією для впровадження цифрових інструментів в екологічне виховання є здобувачі педагогічної освіти, з огляду на специфіку їхньої майбутньої професійної діяльності. Акцентовано увагу на тому, що екологічна свідомість педагога виконує подвійну функцію, адже вона одночасно є результатом його власної освітньої підготовки та інструментом формування екологічної культури вихованців. На основі аналізу сучасної педагогічної теорії і практики було виокремлено кілька ключових напрямів, в яких цифрові інструменти демонструють найвищу ефективність для формування екологічного мислення здобувачів вищої освіти. До цих напрямів було віднесено імерсивні технології, геоінформаційні системи та платформи відкритих даних, гейміфікацію й екологічні симуляції, платформи колективної екологічної дії і краудсорсингу, інтерактивні освітні платформи. Охарактеризовано найбільш популярні цифрові сервіси, що застосовуються в екологічній освіті, та обґрунтовано їхню педагогічну доцільність. Зроблено висновок, що цифрові інструменти відіграють важливу роль у формуванні екологічної свідомості здобувачів освіти, оскільки сприяють підвищенню рівня екологічної обізнаності, розвитку критичного мислення та формуванню відповідального ставлення до навколишнього середовища. Власна екологічна свідомість майбутніх педагогів безпосередньо впливає на якість екологічного виховання.
Авторське право (c) 2026 Надія Богданівна Лазарович, Наталія Олександрівна Корольова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив інтерактивних технологій на мотивацію учнів у вивченні англійської мови
Мета. Процеси глобалізації та цифровізації зумовлюють необхідність перегляду традиційних методик викладання англійської мови шляхом підвищення рівня вмотивованості здобуваічв освіти. Для досягнення максимально ефективної трансформації доцільно інтегрувати засоби навчання та педагогічні підходи, які передбачають залучення сучасних можливостей інтерактивних технологій. Метою статті є розширений аналіз потенціалу інтерактивних технологій у контексті впливу на мотивацію учнів у вивченні англійської мови. Методи. Методологія, використана у дослідженні, включала аналіз та синтез, порівняння, узагальнення, систематизацію. Результати. У дослідженні розглянуто основні напрямки використання інтерактивних технологій у викладанні англійської мови, що дозволяючи учням долати мовний бар'єр через захопливі завдання, квести, рольові ігри. Обгрунтовано, що використання цифрових інструментів сприяє більшій індивідуалізації та інклюзивності процесу навчання, розкриттю потенціалу кожного здобувача освіти. Виділено ключові переваги використання інтерактивних технологій: формування та розвиток всіх системотворчих умінь та навичок; забезпечення безперервного навчального процесу без просторово-часових обмежень; підвищення мотивації та залученості учнів до вивчення іноземної мови завдяки ігровій формі навчання, миттєвому зворотному зв'язку та персоналізації. Висновки. У статті актуалізовано роль мотивації як рушійної сили розвитку іншомовних навичок у здобувачів освіти, підтримки стійкості та адаптивності навчання у кризових умовах, підвищення залученості учнів у освітній процес. У дослідженні запропоновано практичні пропозиції щодо ефективної інтеграції сучасних інтерактивних інструментів у процес викладання англійської мови в загальноосвітньому навчальному середовищі, що створює стимулююче середовище активного навчання.
Авторське право (c) 2026 Оксана Юріївна Бойко, Вікторія Романівна Булацик, Олена Іванівна Чернякова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль перекладу у навчанні англійської мови студентів технічних спеціальностей: студентські погляди та методичні аспекти
Статтю присвячено дослідженню ролі перекладу у навчанні англійської мови студентів технічних спеціальностей та аналізу студентських поглядів на використання перекладу як допоміжного навчального інструменту. Актуальність дослідження зумовлена сучасними дискусіями щодо доцільності використання перекладу у процесі викладання іноземних мов поряд із комунікативним підходом. Метою дослідження є визначення ставлення студентів технічних спеціальностей до перекладу у процесі вивчення англійської мови та оцінка його ефективності як навчального засобу. Дослідження проведено серед студентів Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського». Для збору даних використано анонімне онлайн-опитування на платформі Google Forms, яке містило закриті та відкриті запитання щодо труднощів у говорінні, використання ментального перекладу, ставлення до перекладу та стратегій сприйняття англомовного контенту. Кількісні дані аналізувалися методом описового аналізу, а відкриті відповіді – тематичного аналізу. Результати дослідження показали, що переклад залишається важливим когнітивним механізмом у процесі вивчення англійської мови. Основними труднощами студентів є граматика та пошук необхідної лексики, що спричиняє використання ментального перекладу як компенсаторної стратегії. Більшість респондентів позитивно оцінюють переклад як засіб засвоєння лексики, пояснення граматичних структур і розуміння змісту. Значна частина студентів використовує субтитри під час перегляду англомовного контенту, що свідчить про потребу у перекладацькій підтримці. У висновках зазначено, що переклад може бути ефективним педагогічним ресурсом за умови його контрольованого та цілеспрямованого використання. Дослідження підтверджує доцільність поєднання перекладних і комунікативних методів у навчанні англійської мови студентів технічних спеціальностей.
Авторське право (c) 2026 Марина Олексіївна Дегтяренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕТОДИКА ВИКЛАДАННЯ ВИЩОЇ МАТЕМАТИКИ У ВІЙСЬКОВОМУ ЗАКЛАДІ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ІНФОРМАТИЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ
Мета. У статті досліджується методика викладання вищої математики у вищих військових навчальних закладах (ВЗВО) України в умовах активної інформатизації освітнього процесу. Увагу зосереджено на практичних аспектах інтеграції цифрових платформ, інтерактивних математичних середовищ та елементів штучного інтелекту у навчання курсантів. Методи. Дослідження спирається на аналіз нормативно-правових документів, наукових публікацій з проблем військової освіти та цифровізації, а також на узагальнення практичного досвіду впровадження LMS Moodle, математичних пакетів GeoGebra, Desmos, Wolfram Alpha у навчальний процес ВЗВО. Застосовано методи порівняльного аналізу, систематизації та моделювання. Результати. Запропоновано структурну модель інформатизації викладання вищої математики у ВЗВО, яка охоплює чотири рівні: нормативно-цільовий, змістово-методичний, технологічно-інструментальний та контрольно-аналітичний. Здійснено порівняльний аналіз цифрових платформ за критеріями функціональності, адаптивності та доступності в умовах обмеженого доступу до мережі. Визначено, що інтеграція інтерактивних математичних середовищ підвищує рівень засвоєння навчального матеріалу курсантами та скорочує час на відпрацювання типових розрахункових завдань. Висновки. Системна інформатизація викладання вищої математики у ВЗВО потребує комплексного підходу, що поєднує нормативне забезпечення, підготовку науково-педагогічних працівників, адаптацію цифрових інструментів до специфіки військової освіти та врахування обмежень, пов'язаних з режимом інформаційної безпеки. Перспективним напрямом є розроблення спеціалізованих адаптивних курсів з вищої математики на платформі Moodle з елементами автоматизованого оцінювання.
Авторське право (c) 2026 Ольга Всеволодівна Мироненко, Тетяна Василівна Соловйова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проєктна діяльність на уроках української мови в 6 класі в системі формування національної ідентичности
Статтю присвячено вивченню способів формування в шестикласників усвідомлення національної ідентичности. Мета – проаналізувати досвід учительки української мови та літератури ЗЗСО І – ІІІ ступенів с. Нехайки Черкаської області Н. І. Кузьменко з організації проєктної діяльності на уроках української мови для формувавання у здобувачів освіти усвідомлення національної ідентичности. У результаті проведеного дослідження встановлено, що одним із методів роботи, які забезпечують формування національної ідентичности учнів, стимулюють їхній інтерес до нових знань, сприяють розвитку дитини через розв'язання проблем і застосування їх у конкретній діяльності, створюють ситуацію успіху, є метод проєктів, використання якого на уроках української мови сприяє розвитку пізнавальних умінь і навичок учнів; формує вміння орієнтуватися в інформаційному просторі, самостійно конструювати свої знання, інтегрувати свої знання з різних галузей науки та критично мислити. В основі індивідуальних, парних та колективних (групових) проєктів, які сприяють формуванню національної ідентичності в шестикласників під час вивчення на уроках української мови тем із розділу «Лексикологія», – повинно бути дослідження мовної проблеми, яке передбачає високий рівень творчої активності учнів, їхній усвідомлений вибір теми проєкту, предмета дослідження, методів та способів представлення результатів проєктної діяльності. Виявлено, що під час вивчення тем із розділу «Лексикологія» вчителька пропонує шестикласникам виконувати індивідуальні короткострокові мініпроєкти, парні проєкти, що створює умови для самореалізації учнів із різним рівнем підготовки, формуючи позитивну динаміку мотивації, колективні проєкти, виконання яких сприяє, крім суто мовних досягнень учнів, формуванню загальних компетентностей, навичок відповідальності та лідерства. Позитивним є те, що запропоновані вчителькою проєкти можуть виконувати і здобувачі з особливими освітніми потребами. Висновки. Для успішної реалізації проєктів разом із учнями варто укладати алгоритм дій або дорожню карту, відповідно до яких учні із захопленням будуть виконувати проєкти та презентувати їх перед однокласниками. Проєктна діяльність дає можливість відійти від традиційних уроків, учні стають активними учасниками освітнього процесу та набувають безцінного досвіду.
Авторське право (c) 2026 Оксана Юріївна Зелінська, Надія Іванівна Кузьменко, Тетяна Миколаївна Тищенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості навчання методу стилізації зображень в процесі проєктування та моделювання дизайн-об'єктів
Мета статті полягає у дослідженні особливостей навчання методу стилізації зображень у процесі професійної підготовки майбутніх фахівців професійної освіти, а також у визначенні ефективних педагогічних підходів до формування у здобувачів освіти навичок художнього узагальнення, трансформації форми та творчого проєктування дизайн-об'єктів. Особливу увагу приділено ролі стилізації як засобу розвитку образного мислення, композиційної культури, креативності та здатності адаптувати художні образи до сучасних потреб дизайн-проєктування. Методи дослідження ґрунтуються на використанні аналізу науково-педагогічної, мистецтвознавчої та методичної літератури, узагальненні практичного досвіду викладання художньо-проєктних дисциплін, порівнянні традиційних і сучасних методів навчання стилізації, а також систематизації етапів художньої трансформації форми. У процесі дослідження застосовано методи спостереження, аналізу творчих робіт студентів, структурно-композиційного аналізу природних форм, орнаментів, предметів побуту та архітектурних елементів. Також використано проблемно-орієнтований підхід, проєктний метод, кейс-метод та інтерактивні технології навчання, що забезпечують активізацію творчої діяльності здобувачів освіти. Результати дослідження свідчать, що навчання методу стилізації зображень є ефективним засобом формування професійних компетентностей майбутніх фахівців професійної освіти у сферах дизайну та технологій. Встановлено, що аналіз природних форм, орнаментальних мотивів, предметів побуту та архітектурних елементів сприяє розвитку спостережливості, просторового та конструктивного мислення, відчуття ритму, пропорцій і композиційної гармонії. Визначено основні етапи методу стилізації: спостереження та аналіз форми, відбір характерних ознак, узагальнення та геометризація, трансформація форми, композиційна організація, колористичне й фактурне вирішення, адаптація стилізованого образу до конкретного дизайн-об'єкта. Доведено, що послідовне проходження цих етапів сприяє розвитку творчої самостійності, уміння експериментувати з формою та створювати естетично виразні й функціонально доцільні дизайнерські рішення. Встановлено ефективність використання проблемно-орієнтованого навчання, проєктного методу та кейс-методу, які забезпечують інтеграцію теоретичних знань із практичною діяльністю, сприяють формуванню навичок творчого пошуку та професійного самовираження. Висновки. Доведено, що метод стилізації є важливою складовою професійної підготовки майбутніх фахівців професійної освіти у сферах дизайну та технологій. Ефективність навчання забезпечується комплексним поєднанням теоретичних знань, практичних вправ, творчих методів навчання та сучасних цифрових технологій. Використання стилізації у процесі проєктування та моделювання дизайн-об'єктів сприяє формуванню професійного мислення, розвитку креативності, композиційної культури та здатності до художнього переосмислення форми. У результаті здобувачі освіти набувають уміння створювати оригінальні, функціональні та естетично виразні дизайн-продукти, що відповідають сучасним тенденціям розвитку креативних індустрій і потребам професійної діяльності.
Авторське право (c) 2026 Наталія Станіславівна Орлова, Тетяна Миколаївна Борисова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність педагогічних підходів до навчання перекладу на прикладі англомовних текстів
Метою статті є характеристика підходів до навчання перекладу англомовних текстів і теоретичне обґрунтування їх ефективності. У публікації здійснено аналіз наукових джерел, присвячених проблемі навчання перекладу у вищій освіті. Методологічну основу дослідження становлять теоретичні методи аналізу, синтезу, узагальнення та систематизації наукових підходів до навчання перекладу. Результати. Встановлено, що компетентнісний підхід до навчання перекладу передбачає здійснення філологічної підготовки у контексті реалізації спеціалізованого професійного навчання. Визначено ефективність цієї стратегії у впливі на мовознавчі, вузькопрофільні компетенції й здатність до міжкультурної комунікації. Зафіксовано труднощі її реалізації, що полягають у дисбалансі філологічної, методичної й спеціальної підготовки викладачів. З'ясовано, що змістовий підхід особливо ефективний у роботі з науковими й технічними англомовними текстами. Обґрунтовано, що успішність реалізації стратегії залежить від комплексної підготовки викладача й коректності дібраних текстів для дидактичних вправ. Реалізація комунікативного підходу є більш ефективною для розвитку компетенцій усного перекладу. Проте його можливості доцільно використовувати також для роботи з письмовим перекладом. Зроблено висновок, що цей підхід потенційно дозволяє краще розвивати психологічні компетенції. Труднощами в реалізації стратегії визначено ігнорування індивідуального підходу і недостатні показники емоційного інтелекту учасників освітнього процесу. Стратегія дозволяє системно розвинути необхідні компетенції, розвинути креативність, критичне мислення і готовність до професійної діяльності. Визначено такі труднощі реалізації підходу, що стосуються підтримки оптимального зворотного зв'язку, постановки цілей, адекватного засвоєння теоретичного змісту курсу, цілісності освітнього процесу. Зроблено висновок про універсальні умови ефективності навчання перекладу у системі вищої освіти. Перспективами подальшого дослідження проблеми є експериментальна перевірка ефективності компетентнісного, змістового, комунікативного, проєктного підходів до навчання перекладу у ЗВО.
Авторське право (c) 2026 Діана Валеріївна Бірюкова, Інна Валеріївна Чижикова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Theoretical and methodological substantiation of training nail service masters in complex combined techniques of modern author’s french manicure
The relevance of the study is determined by the transformation of the nail service industry, characterized by increasing complexity of design solutions, integration of innovative materials, and growing demand for service individualization, which necessitates the improvement of professional training of masters. The purpose of the article is to theoretically substantiate and develop methodological approaches to training nail service masters in performing complex combined techniques of modern author’s French manicure, taking into account the integration of technological, artistic, and innovative components of professional preparation. The research methods are based on theoretical generalization, analysis and synthesis of scientific sources, a logical-analytical approach to interpreting professional activity, as well as generalization of practical training experience. As a result of the study, the essence and structural characteristics of complex combined techniques have been clarified and interpreted as an integrated system of interrelated components. The requirements for professional competence of masters have been identified, including execution accuracy, visual-analytical abilities, process coordination, and adaptability to individual conditions. It has been proven that the effectiveness of performing complex techniques is determined not by isolated skills, but by the level of their synchronization. Methodological approaches to organizing training have been substantiated, based on the integration of theoretical and practical preparation, the use of scenario-based tasks, variability of learning conditions, and reflective analysis. Key training problems have been identified, including fragmentation of learning content, dominance of reproduction-based models, the gap between educational and professional environments, and insufficient development of analytical and diagnostic skills. Conclusions. It has been proven that improving the effectiveness of training nail service masters is ensured through the implementation of an integrative, practice-oriented learning model that combines technological, artistic, and innovative components. Prospects for further research are associated with the development of criteria for assessing the formation of integrated professional competence and empirical verification of the effectiveness of the proposed methodological approaches.
Авторське право (c) 2026 Olena Halstian https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гейміфікація мистецької освіти як інструмент залучення молоді до вивчення історії класичного живопису
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією освітнього середовища в умовах цифровізації та зниженням інтересу молоді до системного вивчення історії класичного живопису, що потребує пошуку ефективних педагогічних інструментів підвищення залученості та якості засвоєння мистецького матеріалу. У цьому контексті особливого значення набуває гейміфікація як засіб поєднання навчального змісту з інтерактивними форматами освітньої взаємодії. Метою статті є теоретичне обґрунтування та визначення практичних можливостей застосування гейміфікації в мистецькій освіті як інструменту активізації інтересу молоді до вивчення історії класичного живопису. Методи дослідження базуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, структурно-функціонального підходу, а також логіко-аналітичного моделювання для визначення взаємозв’язків між гейміфікаційними механіками та освітніми результатами. У результатідослідження проаналізовано сутність гейміфікації у мистецькій освіті та її функціональні можливості у формуванні пізнавального інтересу. Виявлено особливості сприйняття історико-мистецького контенту молоддю в цифровому середовищі, зокрема фрагментарність, візуальну домінанту та інтерактивну залежність. Обґрунтовано педагогічні підходи до інтеграції гейміфікаційних елементів у навчальний процес. Встановлено ключові наукові та практичні проблеми, серед яких ризик спрощення змісту, фрагментація знань, домінування зовнішньої мотивації та методична неврегульованість впровадження.Висновки. Доведено, що ефективність гейміфікації забезпечується за умов її системної інтеграції у навчальний процес, поєднання мотиваційних та аналітичних компонентів, а також використання адаптивних і рефлексивних механізмів навчання.Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням стандартизованих підходів до оцінювання ефективності гейміфікації, емпіричною перевіркою її впливу на глибину засвоєння мистецького матеріалу та дослідженням довгострокових ефектів у формуванні навчальної автономії та естетичної культури здобувачів освіти.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Миколаївна Піщанська, Любов Романівна Кондратюк, Олена Павлівна Спасскова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація когнітивного простору вищої освіти через інтеграцію генеративного штучного інтелекту та імерсивних технологій
Актуальність дослідження зумовлена інтенсифікацією цифровізації вищої освіти та зростанням ролі генеративного ШІ й імерсивних технологій, що суттєво змінюють характер пізнавальної діяльності здобувачів освіти та потребують переосмислення організації освітнього процесу. Метою статті визначено обґрунтування засад трансформації когнітивного простору вищої освіти в умовах інтеграції генеративного ШІ та імерсивних технологій, а також визначення напрямів їх ефективного використання в освітній практиці. Методи дослідження базуються на застосуванні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, логіко-аналітичного підходу до інтерпретації когнітивних процесів, а також порівняльного аналізу сучасних освітніх практик використання цифрових технологій.У результаті дослідження уточнено сутність і структурні характеристики когнітивного простору вищої освіти як інтегрованої системи взаємодії суб’єкта навчання, цифрових інструментів і організаційних механізмів. Проаналізовано функціональні можливості генеративного ШІ та імерсивних технологій і виявлено їх вплив на трансформацію пізнавальної діяльності, зокрема через персоналізацію навчання, розвиток аналітичного мислення та формування досвіду практичної взаємодії. Обґрунтовано підходи до інтеграції зазначених технологій у освітній процес на основі їх узгодження з навчальними цілями та результатами. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми, серед яких – ризик поверхневого засвоєння знань, зниження когнітивної автономії, ускладнення метакогнітивного контролю, трансформація підходів до оцінювання та фрагментарність впровадження технологій. Висновки. Доведено, що підвищення якості освітнього процесу забезпечується за умов системної інтеграції генеративного ШІ та імерсивних середовищ, орієнтованої на формування здатності до аналізу, інтерпретації та застосування знань у змінних умовах. Висновки підтверджують доцільність використання генеративного ШІ як інструменту інтелектуальної підтримки, а імерсивних технологій – як середовища апробації знань. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням методичних моделей інтеграції зазначених технологій, формуванням критеріїв оцінювання їх впливу на когнітивні процеси та емпіричною перевіркою ефективності їх застосування в освітній практиці.
Авторське право (c) 2026 Сергій Микитович Яшанов, Валентина Григорівна Моторіна, Юлія Володимирівна Клочкова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив імерсивних технологій та інтелектуальних аватарів на когнітивне залучення студентів дистанційної форми
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією дистанційного навчання під впливом цифрових технологій, що актуалізує проблему підвищення когнітивного залучення здобувач ів вищої освіти як ключового чинника ефективності освітнього процесу, оскільки традиційні формати онлайн-навчання часто не забезпечують достатнього рівня активної пізнавальної участі, що знижує якість засвоєння знань. Метою статті є теоретичне обґрунтування впливу імерсивних технологій та інтелектуальних аватарів на механізми формування когнітивного залучення студентів дистанційної форми навчання, а також розроблення концептуальної моделі взаємодії, що відображає структурні та функціональні аспекти цього процесу. Методологічну основу дослідження становлять аналіз і узагальнення наукових джерел, структурно-функціональне моделювання, порівняльний аналіз освітніх середовищ та систематизація теоретичних підходів. У результаті дослідження визначено та систематизовано структурні компоненти когнітивного залучення, як-от увага, глибина оброблення інформації, мотиваційна включеність, інтерактивність мислення та ефект присутності. Здійснено порівняльний аналіз рівнів когнітивного залучення у традиційному дистанційному навчанні, імерсивному середовищі та імерсивному середовищі з інтелектуальним аватаром, що засвідчило поступове зростання показників уваги, глибини розуміння, активності та якості зворотного зв’язку відповідно до рівня технологічної інтеграції. Розроблено концептуальну модель взаємодії «студент – імерсивне середовище – інтелектуальний аватар», призначену для пояснення механізмів формування когнітивного залучення та обґрунтування синергетичного ефекту поєднання сенсорного досвіду та адаптивної підтримки. Її застосування дозволило узагальнити причинно-наслідкові зв’язки між компонентами навчальної взаємодії та довести, що максимальний рівень когнітивного залучення досягається в умовах інтегрованого імерсивно-інтелектуального середовища. Висновки. Встановлено, що зростання когнітивного залучення здобувач ів освіти найефективніше відбувається в умовах, де навчальна взаємодія набуває інтерактивно-діалогічного і персоналізованого характеру. Розроблена концептуальна модель узагальнює механізми формування когнітивного залучення як результат системної взаємодії студента, цифрового середовища та інтелектуального аватара і може бути використана як теоретична основа для проєктування адаптивних освітніх систем.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Олександрівна Чепурна, Олександра Федорівна Орда, Євгеній Гофман https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Algorithms for rapid memorization of musical notation through associative thinking in the methodology of early music education
The relevance of the study is determined by the necessity to improve the effectiveness of early music education under conditions of increasing demands on the speed of musical notation acquisition, the development of musical memory, and the formation of stable performance skills in primary school children. In contemporary pedagogical practice, mechanical repetition of notation material is becoming increasingly insufficient, which actualizes the need for methods aimed at activating figurative, emotional, and multisensory perception of music. Particular significance is attached to associative thinking as a tool for forming stable cognitive connections between sound, rhythm, movement, emotional imagery, and notation symbols. The purpose of the article is defined as the development and theoretical-methodological substantiation of approaches to the use of associative thinking for accelerating the memorization of musical notation within the system of early music education. Methods. The study employed methods of theoretical generalization, analysis and synthesis of scientific sources, a logical-analytical approach, and the method of pedagogical interpretation to identify the functional capabilities of associative algorithms in music education. Results. The pedagogical significance of associative thinking in the formation of beginner learners’ musical memory has been investigated. It has been revealed that the combination of visual, auditory, emotional, and motor associations increases the stability of memorization of musical material and improves the quality of its reproduction. Methodological approaches to integrating associative algorithms into the structure of early music education have been substantiated, particularly through rhythmic-motor synchronization, visual-structural modeling, and contextual interpretation of musical text. Key scientific and practical problems have been identified, including insufficient systematization of associative methods, cognitive overload of learners, instability of concentration, and limited adaptation of methods to the individual perceptual characteristics of children. Conclusions. It has been proven that the effectiveness of memorizing musical notation significantly increases through the combination of multisensory interaction, emotional engagement, and consistent organization of associative learning. Prospects for further research are associated with the development of adaptive music education models for different age groups, empirical verification of the effectiveness of associative algorithms, and investigation of the potential of digital interactive technologies in the development of musical memory.
Авторське право (c) 2026 Maryna Bohancha https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Труднощі навчання студентів правників перекладу англомовних термінів європейської інтеграції України
Актуальність дослідження зумовлена інтенсифікацією євроінтеграційних процесів України та необхідністю забезпечення якісної підготовки правників, здатних здійснювати адекватний переклад англомовної юридичної термінології в умовах взаємодії національної правової системи та права ЄС. Наявність відмінностей правових систем, відсутність прямих еквівалентів, полісемія, синонімія та варіантність термінів ускладнюють процес перекладу та знижують ефективність правничої комунікації. Метою статті визначено підвищення результативності навчання студентів правничих спеціальностей перекладу англомовної термінології європейської інтеграції України на основі врахування міжсистемних правових відмінностей і лінгвістичних особливостей термінів та обґрунтування методичних підходів до їх змістовно адекватного відтворення. Методи дослідження ґрунтуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу і синтезу наукових джерел, порівняльного правового аналізу, а також логіко-аналітичного підходу до інтерпретації юридичної термінології. У результаті дослідження проаналізовано вплив відмінностей правових систем на процес перекладу, узагальнено особливості функціонування термінів за умов відсутності прямих еквівалентів, полісемії та варіантності, а також обґрунтовано методичні підходи до формування вмінь вибору адекватного перекладного варіанта. Виявлено, що домінування лексико-орієнтованого підходу, відсутність інтеграції мовної та правничої підготовки, неуніфікованість термінології та обмежене використання автентичних джерел права ЄС знижують ефективність навчання. Доведено доцільність застосування контекстуального, порівняльного та кейс-орієнтованого підходів, а також розвитку навичок рефлексивного обґрунтування перекладацьких рішень. У висновках встановлено, що підвищення якості навчання перекладу досягається за умов орієнтації на функціональну адекватність термінів та інтеграцію перекладацької діяльності у правничий аналіз. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням стандартизованих методичних моделей навчання, уніфікацією термінологічних ресурсів українською мовою та емпіричною перевіркою ефективності запропонованих підходів.
Авторське право (c) 2026 Людмила Василівна Ганецька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Професійна підготовка майбутнього вчителя початкових класів: проєкти та досвід електронного навчання в контексті воєнних дій в Україні
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією професійної підготовки майбутніх учителів початкових класів в умовах воєнного стану. Цей процес супроводжується дестабілізацією традиційного навчання, зміною форматів педагогічної взаємодії та інтенсивною цифровізацією освітнього середовища. У таких умовах особливої значущості набуває узагальнення практичного досвіду використання цифрових освітніх рішень та оцінювання їхньої ефективності для забезпечення неперервності педагогічної освіти. Недостатня систематизація моделей електронного навчання та відсутність цілісного бачення чинників його ефективності зумовлюють потребу в комплексному аналізі цієї проблематики. Метою статті є теоретичне обґрунтування та узагальнення досвіду електронного навчання в професійній підготовці майбутніх учителів початкових класів у контексті воєнних дій. У процесі дослідження застосовано методи аналізу та синтезу наукових джерел, систематизації підходів до організації електронного навчання, узагальнення педагогічного досвіду, а також структурно-функціонального аналізу. Результати дослідження відображено в систематизації моделей електронного навчання з урахуванням умов воєнного стану, узагальненні практик використання цифрових платформ та інструментів у підготовці майбутніх учителів, а також у визначенні комплексу чинників, що впливають на ефективність освітнього процесу. Встановлено, що найефективнішими є адаптивні моделі навчання, які поєднують асинхронні та мобільні формати, а також інтегроване використання цифрових платформ, що забезпечує гнучкість і стійкість освітнього процесу. У висновках доведено, що ефективність електронного навчання в професійній підготовці майбутніх учителів має системний характер і залежить від узгодженості технологічних, педагогічних та психологічних чинників. Результати дослідження сприятимуть оптимізації освітнього процесу в кризових умовах та посиленню його адаптивності до зовнішніх викликів. Практична цінність роботи полягає в можливості впровадження отриманих даних під час розроблення освітніх програм, цифрових курсів і стратегій організації навчання, спрямованих на забезпечення стійкості педагогічної освіти в умовах нестабільності. Запропоновані підходи можуть слугувати основою для модернізації професійної підготовки майбутніх учителів з урахуванням викликів сучасного освітнього середовища.
Авторське право (c) 2026 Людмила Василівна Лук’яник, Ірина Анатоліївна Барбашова, Світлана Миколаївна Дубяга https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив міждисциплінарної підготовки на професійне становлення вчителя початкової школи у контексті інклюзії
Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до професійної підготовки вчителів початкової школи в умовах розвитку інклюзивної освіти та необхідністю формування здатності педагогів працювати в різнорідному освітньому середовищі. Сучасна практика функціонування інклюзивних класів потребуєінтеграції педагогічних, психологічних, комунікативних і цифрових підходів у систему професійної підготовки майбутніх учителів, що актуалізує необхідність переосмислення міждисциплінарних засад педагогічної освіти. Метою статті є обґрунтування сутності міждисциплінарної підготовки та визначення її ролі у професійному становленні вчителя початкової школи в умовах інклюзивного освітнього середовища. Методи дослідження ґрунтуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, структурно-функціонального підходу, порівняльного аналізу та логіко-аналітичного моделювання для визначення взаємозв’язків між компонентами професійної підготовки педагогів. У результаті дослідження проаналізовано сутність міждисциплінарної підготовки в системі педагогічної освіти та визначено її значення для формування професійної готовності майбутніх учителів початкової школи до роботи в інклюзивному середовищі. Виявлено, що інтеграція педагогічних, психологічних і комунікативних компонентів підготовки сприяє розвитку професійної адаптивності, інклюзивної компетентності, навичок міжфахової взаємодії та здатності до індивідуалізації освітнього процесу. Обґрунтовано організаційно-методичні підходи до реалізації міждисциплінарної підготовки, серед яких інтегровані освітні модулі, кейс-методи, професійні симуляції, командні форми навчання та використання цифрових технологій. Встановлено ключові наукові та практичні проблеми професійної підготовки педагогів, зокрема фрагментарність міждисциплінарної інтеграції, недостатню практичну орієнтованість освітніх програм, низький рівень готовності до командної взаємодії та психологічного навантаження в умовах інклюзивного середовища. У висновках доведено, що ефективність професійної підготовки майбутніх учителів початкової школи забезпечується за умов системної інтеграції міждисциплінарних підходів, посилення практико-орієнтованого навчання та розвитку професійної гнучкості педагогів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних моделей міждисциплінарної підготовки та оцінюванням ефективності інтегрованих підходів у системі інклюзивної початкової освіти.
Авторське право (c) 2026 Ірина В’ячеславівна Радецька, Людмила Віталіївна Романенко, Ольга Григорівна Губарь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Критичне мислення психологів у синхронному та асинхронному форматах навчання
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією цифрового освітнього середовища та поширенням синхронних і асинхронних форматів навчання, що суттєво змінюють механізми професійної підготовки майбутніх психологів. Зростання обсягів цифрової інформації, ускладнення професійної комунікації та необхідність роботи в умовах невизначеності актуалізують проблему розвитку критичного мислення як основи аналітичної, рефлексивної та інтерпретаційної діяльності психолога. Метою дослідження визначено виявлення специфіки розвитку критичного мислення психологів у синхронному та асинхронному навчанні й обґрунтування педагогічних підходів до підвищення ефективності формування аналітичних і рефлексивних компетентностей у цифровому освітньому середовищі. Методи дослідження ґрунтуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, структурно-функціонального підходу, порівняльного аналізу форматів навчання, а також логіко-аналітичного моделювання для визначення взаємозв’язків між організацією освітнього процесу та розвитком критичного мислення майбутніх психологів. У результаті дослідження уточнено сутність критичного мислення психологів та визначено його функціональне значення у професійній підготовці в умовах цифровізації освіти. Досліджено вплив синхронного, асинхронного та змішаного форматів навчання на розвиток аналітичних, рефлексивних і комунікативних компетентностей здобувачів освіти. Обґрунтовано ефективність проблемно-орієнтованих, дослідницьких, рефлексивних і симуляційних педагогічних підходів до інтеграції методів розвитку критичного мислення у цифрове освітнє середовище. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми, зокрема фрагментарність аналітичного сприйняття інформації, домінування швидкої реакції над глибиною професійного аналізу, ризик когнітивної ізоляції в асинхронному навчанні та складність оцінювання рівня сформованості критичного мислення. Висновки. Доведено, що найбільшу ефективність у розвитку критичного мислення психологів забезпечує інтеграція синхронних та асинхронних форматів навчання, орієнтована на поєднання професійної взаємодії, аналітичної автономності та рефлексивного оцінювання інформації. Перспективи подальших досліджень пов’язані з емпіричною перевіркою ефективності змішаних моделей навчання, розробленням цифрових інструментів оцінювання критичного мислення та дослідженням впливу генеративних технологій на трансформацію професійного мислення майбутніх психологів.
Авторське право (c) 2026 Інеса Василівна Новіцька, Юлія Віталіївна Коробко, Ірина Олександрівна Блохіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Наступність закладу дошкільної освіти та початкової школи у впровадженні альтернативної та додаткової комунікації (АДК) у процес вивчення природознавства
Актуальність дослідження зумовлена зростанням потреби у забезпеченні ефективної наступності між закладом дошкільної освіти та початковою школою в умовах розвитку інклюзивного освітнього середовища. Особливого значення набуває впровадження АДК у процес формування природничої компетентності дітей з особливими освітніми потребами, оскільки саме природнича освіта передбачає активне засвоєння понять про об’єкти, явища та закономірності навколишнього світу. Недостатня узгодженість педагогічних підходів, комунікативних засобів і адаптованих методик між різними освітніми ланками ускладнює навчальну адаптацію дітей та обмежує ефективність їхньої пізнавальної діяльності. Метою статті є обґрунтування педагогічних і методичних засад забезпечення наступності між закладом дошкільної освіти та початковою школою у використанні засобів АДК у процесі вивчення природознавства дітьми з особливими освітніми потребами. Методи дослідженняґрунтуються на застосуванні теоретичного узагальнення, аналізу і синтезу наукових джерел, логіко-аналітичного підходу до інтерпретації педагогічних умов використання АДК, а також порівняльного аналізу сучасних практик інклюзивного природничого навчання. У результатідослідження уточнено сутність і функціональне значення АДК у процесі формування природничих уявлень дітей з особливими освітніми потребами. Проаналізовано особливості забезпечення наступності між закладом дошкільної освіти та початковою школою у використанні комунікативних засобів під час природничої діяльності. Обґрунтовано педагогічні та методичні підходи до інтеграції АДК у природничу освіту на різних етапах початкового навчання. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми впровадження АДК, серед яких недостатня методична розробленість предметної інтеграції комунікативних засобів, відсутність узгоджених підходів між освітніми ланками, недостатній рівень цифрового забезпечення та обмежена підготовленість педагогів до використання адаптованих природничих технологій. Висновки. Доведено, що ефективність формування природничої компетентності дітей з особливими освітніми потребами значною мірою залежить від системності використання АДК, стабільності комунікативних моделей та координації дій педагогів різних освітніх рівнів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних цифрових моделей АДК, удосконаленням методик оцінювання природничої компетентності та емпіричною перевіркою ефективності моделей наступності в інклюзивній освіті.
Авторське право (c) 2026 Наталія Михайлівна Горопаха https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
English Beyond the Textbook: Grammar, Pronunciation and Sociocultural Variation in Spoken Communication
The article addresses the problem of preparing learners to understand authentic spoken English, which often differs considerably from the controlled, standardised and textbook-based model of English commonly presented in EFL instruction. The objective of the study is to substantiate and model a pedagogical approach to teaching spoken English with attention to grammatical, pronunciation-related and sociocultural variation. The study employs descriptive-analytical, comparative, interpretive and pedagogical modelling methods. Its theoretical basis draws on recent research in EFL methodology, Global Englishes, sociolinguistics, phonetic awareness, spoken grammar and sociocultural competence. The research procedure includes conceptual analysis of scholarly literature, synthesis of methodological approaches to authentic listening instruction and the development of the Voice–Form–Context Framework. The results presented in the article suggest that authentic spoken English should not be treated as a deviation from a standard norm, but as a layered communicative event in which the speaker’s voice, the grammatical organisation of spontaneous speech and the sociocultural context interact. The study proposes a five-stage pedagogical sequence for working with authentic spoken material: First Encounter with a Voice, Language Clues in Context, Grammar in the Wild, Rebuilding the Message and Voice Profile. Each stage is aimed at developing learners’ receptive phonetic flexibility, awareness of spoken grammar, ability to interpret sociocultural meanings and capacity to apply listening strategies in conditions of linguistic variation. It is concluded that the proposed approach shifts EFL instruction from the reproduction of a single pronunciation or grammar norm towards the development of communicative flexibility, metalinguistic awareness and readiness to perceive English in its real spoken forms. The framework can be applied in secondary and tertiary EFL contexts, particularly in teacher education, where future English teachers need to learn how to select, interpret and pedagogically adapt authentic oral materials.
Авторське право (c) 2026 Violetta Panchenko, Iryna Shkola, Bohdana Saliuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування когнітивного компоненту готовності майбутніх учителів до рекреаційно-реабілітаційної діяльності
Актуальність дослідження зумовлена зростаючими вимогами до рівня фахової підготовки майбутніх учителів фізичної культури в контексті організації рекреаційно-реабілітаційної діяльності в закладах загальної середньої освіти, що потребує цілеспрямованого формування відповідної теоретичної бази педагога. Метою статті є теоретичне обґрунтування змісту та структури когнітивного компоненту готовності майбутніх учителів до рекреаційно-реабілітаційної діяльності, визначення критеріїв і рівнів його сформованості та розробка відповідного методичного забезпечення. Методи: у дослідженні використано методи теоретичного аналізу наукових джерел, систематизації та узагальнення вітчизняного й зарубіжного досвіду підготовки майбутніх учителів фізичної культури. Застосовано емпіричні методи ‒ анкетування, тестування, метод експертних оцінок, а також педагогічний експеримент і математично-статистичні методи опрацювання отриманих даних. Результати.Уточнено сутність поняття «когнітивний компонент готовності майбутніх учителів до рекреаційно-реабілітаційної діяльності» як системи науково обґрунтованих знань про їх зміст, принципи та методи. Визначено структуру досліджуваного компоненту, що охоплює три блоки: теоретико-концептуальний, методико-технологічний і медико-біологічний. Розроблено критерії ‒ повноту, глибину та системність знань ‒ і рівневу характеристику сформованості когнітивного компоненту. Висновки. З’ясовано, що проблема формування когнітивного компоненту готовності майбутніх учителів до рекреаційно-реабілітаційної діяльності є багатоаспектною і потребує системного підходу, що поєднує оновлення змісту фахових дисциплін, упровадження активних методів навчання та систематичну діагностику рівня теоретичної підготовленості студентів.
Авторське право (c) 2026 Григорій Григорович Хомяк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Прийоми навчання аудіювання англомовних подкастів майбутніх перекладачів сектору безпеки
Мета. Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню та практичній розробці методики навчання аудіювання англомовних подкастів, створених фахівцями сектору безпеки, як засобу формування професійної комунікативної компетенції. Основна мета дослідження полягає у визначенні лінгводидактичних критеріїв відбору автентичного аудіоконтенту та розробці системи прийомів навчання, що корелюють із дескрипторами мовної компетенції за міжнародним стандартом STANAG 6001. Автор прагне розв'язати проблему дефіциту актуальних навчальних матеріалів для підготовки військових перекладачів, які здатні працювати з неадаптованим професійним мовленням фахівців країн-членів НАТО в умовах сучасних безпекових викликів. Методи. У дослідженні використано комплекс наукових методів: системний аналіз науково-методичної літератури з питань навчання ESP (English for Specific Purposes); метод типологізації для класифікації сучасних англомовних подкастів; метод моделювання навчальних ситуацій на основі автентичного контенту. Важливе місце посідає метод порівняльного аналізу, за допомогою якого було встановлено зв’язок між типами подкастів (інформаційні, дискусійні, репортажні) та рівнями складності сприйняття. Дослідження ґрунтується на прагматичному та комунікативному підходах, що дозволяють розглядати подкаст не лише як аудіотекст, а як джерело актуальної оперативної інформації, необхідної для професійної діяльності перекладача в секторі безпеки. Результати. У роботі детально обґрунтовано шість ключових критеріїв відбору подкастів: оперативна цінність (релевантність до сучасних доктрин та технологій, таких як UAS, EW, Cyber security), термінологічна щільність (оптимальна концентрація спеціальної лексики та абревіатур), акустична складність (варіювання від студійних до польових записів), жанрова варіативність (монологічне мовлення проти полілогу), автентичність акцентів (врахування особливостей вимови неносіїв мови в межах НАТО) та інформаційна актуальність. Автором розроблено трирівневу класифікацію професійних подкастів та запропоновано комплекс вправ, адаптованих до стандартів НАТО. Серед них виокремлено вправи на селективне аудіювання («Operational Map Filler»), аналітичне опрацювання дискусій («Perspective Mapping») та дешифрування абревіатур у побіжному мовленні. Доведено, що використання таких ресурсів, як Modern War Institute Podcast, War on the Rocks та The Jocko Podcast, сприяє швидкій адаптації перекладача до професійного жаргону та специфіки військового дискурсу. Сформовано таблиці відповідності запропонованих прийомів навчання рівням мовної компетенції L2 (Functional) та L3 (Professional), що забезпечує методологічну базу для впровадження подкастів у навчальні плани вищих військових навчальних закладів. Висновки. Доведено, що системне використання англомовних подкастів фахівців сектору безпеки є ефективним інструментом модернізації іншомовної підготовки перекладачів в Україні. Запропонована методика дозволяє подолати розрив між академічною англійською мовою та реальним військовим дискурсом, забезпечуючи високий рівень взаємосумісності з партнерами. Критеріальний підхід до відбору матеріалів гарантує випереджальний характер навчання, надаючи фахівцям доступ до новітньої термінології та тактичної аналітики. Результати дослідження підтверджують, що впровадження подкастів у самостійну та аудиторну роботу курсантів значно підвищує їхню психологічну готовність до роботи в багатонаціональному професійному середовищі та сприяє успішній сертифікації за стандартом STANAG 6001.
Авторське право (c) 2026 Ярослава Анатоліївна Пасічник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Використання технологій штучного інтелекту у викладанні англійської мови для студентів закладів вищої освіти
У статті здійснено комплексний аналіз сучасних підходів до використання технологій штучного інтелекту у викладанні англійської мови студентам закладів вищої освіти. Розкрито теоретико-методологічні засади інтеграції інтелектуальних технологій в освітній процес, визначено їх роль у підвищенні ефективності формування іншомовної комунікативної компетентності. З’ясовано, що штучний інтелект виступає потужним інструментом персоналізації навчання, автоматизації оцінювання та забезпечення безперервного зворотного зв’язку, що суттєво підвищує якість мовної підготовки студентів. Охарактеризовано основні інструменти штучного інтелекту, які застосовуються у викладанні англійської мови, зокрема чат-боти, системи розпізнавання мовлення, генеративні мовні моделі, автоматизовані системи оцінювання письма, адаптивні навчальні платформи та віртуальні асистенти. Встановлено, що їх використання сприяє розвитку всіх видів мовленнєвої діяльності (говоріння, аудіювання, читання та письма) завдяки створенню автентичного мовного середовища та можливості індивідуалізації навчальних траєкторій. Особливу увагу приділено аналізу впливу технологій штучного інтелекту на розвиток мовленнєвих навичок студентів. Показано, що використання інтелектуальних систем сприяє подоланню мовного бар’єра, підвищенню мотивації до навчання та активізації самостійної навчальної діяльності. Водночас зазначено, що надмірна залежність від автоматизованих систем може негативно впливати на формування критичного мислення та самостійності студентів. Наголошено на необхідності педагогічно обґрунтованого підходу до використання ШІ, який передбачає поєднання традиційних і цифрових методів навчання. Зроблено висновок, що технології штучного інтелекту мають значний потенціал для модернізації викладання англійської мови у закладах вищої освіти, однак їх ефективне використання можливе лише за умови методичного забезпечення, розвитку цифрової компетентності викладачів та дотримання етичних принципів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням інтегрованих моделей навчання з використанням ШІ та оцінюванням їхнього довгострокового впливу на мовленнєвий розвиток студентів.
Авторське право (c) 2026 Оксана Вячеславівна Зубенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дидактичний потенціал цифрових технологій для формування професійно орієнтованої англомовної лексичної компетентності майбутніх фахівців фізичної культури і спорту
Метою статті є дослідження дидактичного потенціалу цифрових технологій для формування професійно орієнтованої англомовної лексичної компетентності майбутніх фахівців фізичної культури і спорту. Методи. У ході дослідження було застосовано комплекс наукових методів. Зокрема було здійснено теоретичний аналіз наукових джерел за напрямами English for Specific Purposes (ESP) та Computer-Assisted Language Learning (CALL) для визначення методологічного підґрунтя. Особливу увагу приділено аналізу праць провідних дослідників цифрової трансформації освіти та методики викладання іноземних мов, що дало змогу адаптувати загальні педагогічні принципи до вузькоспеціалізованих запитів спортивної сфери. Застосовано метод моделювання при побудові дидактичної матриці інтеграції цифрових інструментів. Результати. У результаті проведеного дослідження було науково обґрунтовано роль цифрових технологій як провідного засобу створення професійно орієнтованого середовища. На основі аналізу концепцій ESP та CALL доведено, що ефективність формування лексичної компетентності безпосередньо залежить від рівня інтеграції технологічних рішень, які забезпечують імітацію реальних комунікативних ситуацій. Розроблено та деталізовано дидактичну матрицю, що синхронізує рівні опанування матеріалу (рецептивний, репродуктивний, продуктивно-креативний) із відповідним функціоналом цифрових сервісів. Встановлено, що використання систем інтервальних повторень, мобільних застосунків та платформ на базі штучного інтелекту дозволяє реалізувати індивідуальну освітню траєкторію здобувача. Особливий акцент зроблено на розвитку професійної автономії студента, що є критично важливим в умовах інтенсивного спортивного графіка та обмеженого часу на аудиторні заняття. Доведено, що перехід до активного опрацювання контенту в цифровому середовищі сприяє трансформації теоретичних знань у дієвий професійний інструмент. Висновки. Дослідження підтвердило, що цифрові технології є ключовим інструментом трансформації професійної підготовки фахівців фізичної культури і спорту, оскільки вони створюють умови для безперервності навчання в умовах інтенсивного спортивного графіка. Встановлено, що перехід до використання генеративного штучного інтелекту та симуляційних середовищ дозволяє змістити акцент із пасивного вивчення слів на активне вирішення фахових проблем засобами іноземної мови.
Авторське право (c) 2026 Юлія Вікторівна Генсерук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічний дизайн освітнього простору крізь призму соціальної психології в епоху цифровізації
Дослідження спрямоване на теоретичне обґрунтування та емпіричне виявлення особливостей педагогічного дизайну освітнього простору в умовах цифровізації крізь призму соціально-психологічних механізмів навчання. У центрі уваги перебуває визначення ролі соціальної присутності, взаємодії та мотивації у формуванні ефективного цифрового освітнього середовища та встановлення взаємозв’язку між технологічними, когнітивними й соціальними компонентами навчального процесу. У дослідженні застосовано комплекс теоретичних і емпіричних методів: аналіз і узагальнення наукових джерел, системний підхід до розгляду педагогічного дизайну, а також анкетування студентів як основний метод збору емпіричних даних. Для вимірювання використано авторську анкету, що охоплює організаційно-структурний, інтерактивно-діяльнісний, комунікативно-соціальний та емоційно-мотиваційний блоки. Оцінювання здійснювалося за п’ятибальною шкалою Лайкерта, що дозволило здійснити кількісний аналіз рівня залученості та сприйняття цифрового освітнього середовища. Встановлено, що педагогічний дизайн виконує системоутворювальну функцію в умовах цифровізації, забезпечуючи структурованість і когнітивну впорядкованість навчання. Найвищі показники отримав організаційно-структурний компонент, що свідчить про ефективність цифрових курсів у плані логічної організації матеріалу. Інтерактивні елементи частково сприяють підвищенню активності студентів, однак їх вплив залишається нерівномірним і залежить від якості інтеграції в освітній процес. Найслабше реалізованим виявився комунікативно-соціальний компонент, що проявляється у недостатньому рівні соціальної присутності, обмеженій взаємодії та зниженій груповій динаміці. Це негативно впливає на навчальну мотивацію та загальну залученість студентів. Отримані результати підтверджують наявність дисбалансу між технологічно-когнітивними та соціально-психологічними складовими педагогічного дизайну. Дослідження показало, що ефективність цифровізованого освітнього простору визначається не лише рівнем технологічного забезпечення, а насамперед ступенем інтеграції соціально-психологічних механізмів у педагогічний дизайн. Усі поставлені завдання виконано: визначено теоретичні основи проблеми, обґрунтовано взаємозв’язок між ключовими компонентами освітнього середовища та емпірично підтверджено їх нерівномірну реалізацію. Доведено, що відсутність належної соціальної взаємодії призводить до зниження ефективності навчання навіть за умов високої технологічної насиченості освітнього процесу. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою моделей педагогічного дизайну, орієнтованих на посилення соціальної присутності та інтеграцію сучасних цифрових технологій, зокрема штучного інтелекту, у структуру освітньої взаємодії.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Дмтрівна Щербан, Ірина Іллівна Розман, Любов Андріївна Карташова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Моделі вищої освіти в українському науковому дискурсі
У статті здійснено комплексний аналіз моделей вищої освіти в українському науковому дискурсі. Актуальність дослідження зумовлена трансформацією сучасної системи вищої освіти під впливом глобалізаційних, цифрових, інтеграційних та соціокультурних процесів, а також необхідністю переосмислення теоретико-методологічних засад розвитку української вищої школи в умовах європейської інтеграції та воєнних викликів. Метою статті є систематизація та узагальнення підходів українських науковців до трактування поняття «модель вищої освіти», визначення критеріїв класифікації моделей освіти та виявлення основних тенденцій трансформації сучасних моделей університетської освіти. Методологіядослідження ґрунтується на використанні системного, компаративного, історико-педагогічного, структурно-функціонального та міждисциплінарного підходів. Використано методи аналізу, синтезу, порівняння, узагальнення, систематизації наукових джерел, а також елементи педагогічного моделювання. У результаті дослідження з’ясовано, що поняття «модель вищої освіти» в українському науковому дискурсі трактується як системно організована сукупність концептуальних, структурних, організаційних та ціннісних характеристик функціонування системи вищої освіти. Виокремлено основні критерії класифікації моделей вищої освіти: соціокультурний, функціональний, організаційний, управлінський, технологічний, методологічний, цивілізаційний та інституційний. Показано, що сучасний науковий дискурс характеризується посиленням уваги до відкритих, цифрових, компетентнісно орієнтованих, дослідницьких, підприємницьких та інтеграційних моделей університетської освіти. Трансформація моделей вищої освіти відбувається під впливом Болонського процесу, цифровізації освітнього простору, інтернаціоналізації, зміни ролі університету в суспільстві, зростання академічної автономії. У висновках обґрунтовано, що український науковий дискурс щодо моделей вищої освіти має виразний міждисциплінарний характер та інтегрує філософські, педагогічні, управлінські, економічні компаративістські студії. Перспективи подальших досліджень пов’язані з аналізом цифрових, мережевих та інноваційних моделей університетської освіти тв вивченням механізмів адаптації української системи вищої освіти до сучасних глобальних викликів.
Авторське право (c) 2026 Борис Петрович Савчук, Ольга Йосипівна Снітовська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація логіко-аргументативних моделей в публічних академічних промовах
Мета дослідження полягає в аналізі механізмів трансформації логіко-аргументативних моделей у публічних академічних промовах, зокрема вивченні інтеграції раціональних і емоційно-наративних компонентів на прикладі виступів Абрагама Верґіза, Джоан Роулінг та Стіва Джобса перед університетською спільнотою. Методи дослідження включали комплексний підхід, який поєднував риторичний та дискурс-аналізи для вивчення засобів переконання (етос, логос, патос), наративний аналіз для дослідження структури оповідних елементів промов, а також порівняльно-типологічний метод, що дозволив виявити індивідуальні ораторські стратегії трьох досліджуваних ораторів. Матеріалом дослідження слугували тексти промов на урочистостях з нагоди випуску в Гарварді (Абрагам Верґіз 2025, Джоан Роулінг 2008) та Стенфордському університеті (Стів Джобс 2005). Результати дослідження виявили ключові тенденції сучасної публічної академічної промови, що полягають у переході від традиційної лінійної дедуктивної логіки до наративної моделі. Етос трансформується у моральний авторитет, здобутий через щирість і визнання ораторами власних вразливостей, логос представлений життєвими історіями з чіткою структурою, а патос виступає засобом актуалізації емпатії і мотивації слухачів через емоційно насичені образи. Висновки дослідження свідчать про те, що сучасна академічна риторика суттєво еволюціонувала, відходячи від жорстких дедуктивних схем на користь синтезу раціональних та емоційно-наративних моделей. Такий підхід не тільки підвищує переконливість публічних академічних промов, а й сприяє формуванню критичного мислення та ціннісних орієнтирів аудиторії. Класична арістотелівська тріада – етос, логос і патос – зберігає свою актуальність, збагачуючись новими функціями й формами, адаптуючись до викликів інформаційної доби.
Авторське право (c) 2026 Еліна Калениківна Коляда, Світлана Богданівна Шелудченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інформаційно-аналітичні механізми інтеграції відкритої освіти і науки
Мета дослідження полягає в науковому обґрунтуванні інформаційно-аналітичних механізмів інтеграції відкритої освіти і науки в сучасному цифровому освітньому середовищі, визначенні їхнього функціонального призначення, структурних компонентів та організаційних засад практичного застосування в системі інформаційного супроводу освітньої і наукової діяльності. Особливу увагу зосереджено на дослідженні процесів конвергенції відкритих освітніх ресурсів, електронних наукових комунікацій, цифрових репозитаріїв, аналітичних сервісів моніторингу наукової активності та інструментів управління знаннями, що формують єдиний відкритий інформаційний простір освіти і науки. Методи дослідження охоплюють комплекс взаємопов’язаних загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема аналіз і синтез – для виявлення сутності інтеграційних процесів у сфері відкритої освіти та відкритої науки; системно-структурний аналіз – для визначення взаємозв’язків між цифровими освітніми платформами, інформаційно-аналітичними ресурсами та науковими комунікаційними середовищами; порівняльний аналіз міжнародних практик розвитку відкритих освітньо-наукових екосистем; інформаційно-аналітичний метод – для оцінювання ролі цифрових сервісів у підтримці освітньої, дослідницької та аналітичної діяльності; а також метод наукового моделювання – для побудови концептуальної моделі інтегрованого інформаційно-аналітичного механізму забезпечення відкритої взаємодії науки й освіти. Результати дослідження засвідчили, що сучасний розвиток відкритої освіти і науки характеризується переходом від фрагментарного використання окремих цифрових ресурсів до формування цілісних інтегрованих інформаційних екосистем, у межах яких поєднуються відкриті освітні платформи, електронні бібліотеки, наукові репозитарії, системи наукометричного аналізу, сервіси цифрової аналітики, засоби академічної комунікації та інтелектуальні технології опрацювання даних. Обґрунтовано, що інформаційно-аналітичні механізми інтеграції виконують координаційну, навігаційну, аналітичну, комунікаційну, прогностичну та сервісно-підтримувальну функції. Визначено, що їх упровадження створює передумови для підвищення доступності наукового знання, розвитку міжінституційної взаємодії, посилення академічної мобільності, розширення можливостей безперервного професійного розвитку педагогічного персоналу та вдосконалення інформаційного забезпечення управлінських рішень у сфері освіти і науки. Висновки. Інтеграція відкритої освіти і науки потребує системного впровадження інформаційно-аналітичних механізмів, здатних забезпечити цілісність цифрового освітньо-наукового середовища, ефективний обіг знань, аналітичний супровід дослідницької діяльності та розвиток відкритої наукової комунікації. Перспективним напрямом постає формування інтегрованих інформаційно-аналітичних хабів, які поєднуватимуть функції цифрового доступу до ресурсів, наукової аналітики, професійної взаємодії та підтримки освітніх і наукових траєкторій користувачів у відкритому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Лідія Сергіївна Гуменна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методологічний супровід професійного становлення магістрів фізичної культури у процесі виконання кваліфікаційної роботи на засадах теорії та методики фізичного виховання
Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні та експериментальній перевірці ефективності інтегрованої системи методологічного супроводу професійного становлення здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти за спеціальністю А4.11 Середня освіта (Фізична культура). Актуальність проблематики зумовлена сучасними трансформаціями педагогічного простору України, пов’язаними з реалізацією концепції «Нова українська школа», що передбачає перехід від практикоорієнтованої моделі підготовки до формування цілісного профілю вчителя-дослідника, здатного до самостійного проєктування та впровадження інноваційних освітніх моделей. Методи дослідження охоплюють комплекс взаємопов’язаних теоретичних і емпіричних підходів, зокрема компаративний аналіз вітчизняних і зарубіжних педагогічних концепцій, системний аналіз наукових джерел, педагогічне спостереження, експертне оцінювання якості студентських кваліфікаційних проєктів, а також методи математичної статистики, що забезпечили обробку та інтерпретацію емпіричних даних вибірки (n=36). Результати дослідження підтверджують ефективність запропонованої чотирикомпонентної моделі методологічного супроводу, яка включає концептуально-теоретичний, технологічно-цифровий, процесуально-комунікативний та результативно-оцінювальний блоки. Встановлено суттєве зростання рівня методологічної готовності здобувачів із 36,1% до 72,2%, що свідчить про якісний перехід від репродуктивного засвоєння знань до дослідницько-орієнтованої діяльності. У цьому контексті кваліфікаційна робота розглядається як самостійний науково-освітній проєкт, спрямований на формування дослідницької автономії майбутнього фахівця. Висновки засвідчують, що системно організований методологічний супровід є ключовою умовою підвищення якості професійної підготовки майбутніх фахівців у галузі фізичної культури. Обґрунтовано доцільність впровадження концепції «наскрізного супроводу», яка охоплює всі рівні вищої освіти, а також необхідність розвитку міжуніверситетських науково-дослідних платформ як цифрових освітніх екосистем для формування професійної спільноти вчителів-дослідників, здатних до інноваційного переосмислення ролі фізичної культури в сучасному суспільстві.
Авторське право (c) 2026 Олександр Васильович Ливацький, Олена Вікторівна Отравенко, Марина Ігорівна Карпенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Тенденції розвитку магістерської підготовки в країнах ЄС у контексті освіти дорослих та інтернаціоналізації вищої освіти
у статті здійснено теоретико-порівняльний аналіз сучасних тенденцій розвитку магістерської підготовки в країнах Європейського Союзу в контексті освіти дорослих, інтернаціоналізації та трансформації європейського освітнього простору. Обґрунтовано, що сучасна магістратура в країнах ЄС функціонує як багатовимірна система, що поєднує академічний, професійний і соціально-особистісний компоненти підготовки. Встановлено, що ключовими тенденціями розвитку магістерської освіти є інтернаціоналізація, цифровізація, компетентнісна орієнтація, фундаменталізація знань, розвиток академічної мобільності та інтеграція принципів навчання впродовж життя. Мета статті полягає в аналізі сучасних тенденцій розвитку магістерської підготовки в країнах Європейського Союзу у контексті освіти дорослих, інтернаціоналізації та трансформації вищої освіти. Методи дослідження. У статті використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів дослідження, зокрема аналіз і синтез наукових джерел, порівняльно-педагогічний метод, систематизацію та узагальнення наукових підходів до проблеми розвитку магістерської освіти в країнах ЄС. Метод порівняльного аналізу застосовано для зіставлення європейських і українських моделей професійної підготовки дорослих та магістерської освіти. Результати дослідження. Встановлено, що сучасна магістерська підготовка в країнах Європейського Союзу характеризується багатовимірністю та поєднанням академічного, професійного й соціально-особистісного компонентів. Визначено, що ключовими тенденціями розвитку магістерської освіти є інтернаціоналізація, цифровізація, компетентнісна спрямованість, фундаменталізація знань, розвиток академічної мобільності та інтеграція принципів навчання впродовж життя. Проаналізовано концепції інтернаціоналізації вищої освіти Дж. Найт, Г. де Віта, М. ван дер Венде, а також теорії глобальної трансформації університетів Ф. Альтбаха та С. Маргінсона. Доведено, що магістерська освіта в країнах ЄС дедалі більше орієнтується на формування здатності до професійної мобільності, міжкультурної комунікації, критичного мислення та адаптації до змін професійного середовища. З’ясовано, що в європейських моделях освіти дорослих переважає соціально-гуманістична спрямованість, тоді як в Україні домінує економічно орієнтований підхід. Встановлено, що концепція lifelong learning виступає методологічною основою модернізації магістерських програм у країнах ЄС. Висновки. Обґрунтовано, що сучасна магістерська підготовка в країнах Європейського Союзу функціонує як складова глобального освітнього простору та спрямована на підготовку конкурентоспроможного фахівця, здатного до професійної мобільності, безперервного навчання та інноваційної діяльності. Доведено доцільність адаптації європейського досвіду до умов модернізації української системи вищої освіти через розвиток компетентнісного підходу, цифровізації навчання, індивідуалізації освітніх траєкторій та інтеграції принципів освіти впродовж життя.
Авторське право (c) 2026 Маргарита Валентинівна Козир https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Integrating critical media literacy and digital safety in EFL teaching
The article examines the integration of critical media literacy and digital safety into English as a Foreign Language (EFL) teaching, especially as digital environments grow and information-related risks rise. The aim of the study is to analyze and systematize existing approaches to combining media literacy, safety, and language learning, as well as to outline generalized principles and practical dimensions of safety-oriented instruction. The study uses a mix of theoretical and empirical methods. The theoretical part focuses on analyzing, comparing, and generalizing recent research on critical media literacy, digital safety, and EFL pedagogy. The empirical component relies on structured pedagogical reflection from the authors’ professional experience with educational initiatives in Jean Monnet projects – EUSELENA and EUSPACE at Sumy National Agrarian University, Ukraine, which involved combining media literacy and safety-related content with EFL teaching and creating related materials and tasks. Results. Based on the analysis, the study outlines a set of generalized principles for media literacy and safety-focused instruction in the EFL classroom, including integration, explicit safety, scaffolded criticality, authenticity, action-oriented learning, and reflection. These principles are further considered through three interrelated practical dimensions: critical media evaluation, digital safety and well-being, and communicative competence with elements of digital citizenship. The article also outlines practical teaching activities, such as working with authentic media materials, analyzing online content, and engaging students in reflective and production-focused tasks. The conclusions highlight that critical media literacy and safety issues can be meaningfully integrated into EFL teaching when seen as interconnected components of the learning process. The study contributes to a more structured understanding of how these elements can be addressed in language education and can inform curriculum development and teaching approaches in modern, digitally mediated settings.
Авторське право (c) 2026 Yuliia Lushchyk, Hanna Tsyhanok https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Тенденції та інновації у навчанні верифікації та валідації програмного забезпечення в університетах провідних технологічних країн
У статті досліджено основні тенденції та інновації при навчанні верифікації та валідації програмного забезпечення в університетах провідних технологічних країн. Мета дослідження полягає в теоретичному аналізі тенденцій та інновацій у навчанні верифікації та валідації програмного забезпечення (V&V) в університетах провідних технологічних країн світу, а також обґрунтуванні рекомендацій щодо вдосконалення відповідних освітніх програм в українських закладах вищої освіти для підготовки фахівців технологічної та професійної освіти за спеціалізацією інформатика. У роботі застосовано комплекс теоретичних методівнаукового пізнання: аналіз, синтез, порівняння, узагальнення та системний підхід для дослідження особливостей навчання V&V у закладах вищої освіти США, Японії, Південної Кореї, Німеччини, Англії та України. Результати. Установлено, що провідні технологічні країни характеризуються високим рівнем інтеграції міжнародних стандартів (ISTQB, ECUK, ISO/IEC 25010), проектно-орієнтованого навчання, практичної підготовки у співпраці з індустрією та використання штучного інтелекту як дидактичного інструменту. Українська модель навчання V&V демонструє високу гнучкість щодо впровадження інноваційних методів, проте потребує системного впровадження стандартизованих підходів, розширення практичної складової та поглиблення міжнародного академічного співробітництва. Висновки.Запропоновано рекомендації щодо модернізації навчальних програм підготовки майбутніх учителів технологій та інформатики із залученням кращих міжнародних практик, впровадження міждисциплінарного підходу, інтеграції інструментів штучного інтелекту та розвитку партнерства з ІТ-компаніями для підвищення конкурентоспроможності випускників на глобальному ринку праці.
Авторське право (c) 2026 Микола Миколайович Закусило https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Візуалізація даних у методології наукового дослідження як чинник формування дослідницької компетентності майбутніх вихователів ЗДО
Актуальність дослідження зумовлена активною цифровізацією освітнього середовища та зростанням ролі аналітичних технологій у професійній підготовці педагогічних кадрів. У сучасних умовах діяльність майбутнього вихователя ЗДО дедалі більше пов’язується з необхідністю здійснення педагогічного моніторингу, аналізу результатів розвитку дітей, інтерпретації емпіричних даних і використання доказових підходів у професійній діяльності. За таких умов візуалізація даних набуває значення не лише технічного засобу представлення інформації, а й важливого методологічного інструменту наукового дослідження, здатного забезпечити розвиток дослідницького мислення та аналітичних умінь майбутніх педагогів. Метою статті визначено обґрунтування ролі візуалізації даних як методологічного інструменту наукового дослідження та з’ясування її значення у процесі формування дослідницької компетентності майбутніх вихователів ЗДО. Методи дослідженняґрунтуються на використанні теоретичного аналізу наукових джерел, узагальнення, систематизації, порівняння та логіко-аналітичного підходу до інтерпретації особливостей використання засобів візуалізації даних у професійній підготовці майбутніх педагогів дошкільної освіти. У результаті дослідження визначено сутність і методологічне значення візуалізації даних у структурі сучасного наукового дослідження. Досліджено вплив цифрових візуальних інструментів на формування аналітичних, інтерпретаційних і дослідницьких умінь майбутніх вихователів ЗДО. Виявлено, що використання візуальних моделей сприяє підвищенню якості педагогічного аналізу, розвитку навичок роботи з емпіричними даними та формуванню здатності до наукового узагальнення результатів дослідження. Обґрунтовано педагогічні підходи до інтеграції інструментів візуалізації даних у процес професійної підготовки, зокрема компетентнісний, практикоорієнтований, проєктний, інтерактивний і рефлексивний. Водночас виявлено низку проблем, серед яких домінування формального підходу до використання візуалізації даних, недостатній рівень цифрово-аналітичної підготовки здобувачів освіти, складність інтерпретації якісних педагогічних показників та фрагментарність інтеграції цифрових аналітичних інструментів у професійну підготовку майбутніх вихователів ЗДО. У висновках доведено, що ефективність формування дослідницької компетентності майбутніх вихователів ЗДО значною мірою залежить від системного використання засобів візуалізації даних у навчально-дослідницькій діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням методичних моделей інтеграції цифрових візуальних інструментів у професійну підготовку майбутніх педагогів дошкільної освіти та емпіричним оцінюванням їхнього впливу на розвиток дослідницьких умінь здобувачів освіти.
Авторське право (c) 2026 Людмила Олександрівна Варяниця https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Лінгводидактичні підходи до розвитку критичного мислення в здобувачів мовної освіти
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією сучасної мовної освіти, посиленням ролі цифрової комунікації та зростанням потреби у формуванні здатності здобувачів освіти до критичного аналізу інформації, аргументованої взаємодії та самостійного прийняття комунікативних рішень. В умовах інформаційного перевантаження й активного поширення цифрового контенту традиційні репродуктивні моделі гуманітарної підготовки виявляються недостатніми для розвитку аналітичних, рефлексивних і дискурсивних умінь, що актуалізує необхідність переосмислення лінгводидактичних засад мовної освіти. Метою статті визначено обґрунтування сучасних лінгводидактичних підходів до формування критичного мислення здобувачів мовної освіти в умовах трансформації освітнього середовища та цифровізації комунікативних практик. Методи дослідженняґрунтуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу й синтезу наукових джерел, структурно-функціонального підходу, логіко-аналітичного моделювання та порівняльного аналізу для визначення особливостей інтеграції технологій розвитку критичного мислення в процес гумантітарної підготовки. У результаті дослідження проаналізовано сутність критичного мислення як функціонального компонента сучасної мовної компетентності та визначено його роль у розвитку аналітичних, комунікативних і рефлексивних умінь здобувачів освіти. Досліджено вплив сучасних лінгводидактичних підходів на формування здатності до аргументованої комунікації, інтерпретації інформації та критичного оцінювання змісту повідомлень. Обґрунтовано доцільність використання дебатних технологій, кейс-методів, технологій критичного читання, проєктного навчання та цифрово-інтерактивних інструментів у процесі розвитку критичного мислення. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми, серед яких домінування репродуктивних моделей навчання, фрагментарність інтеграції аналітичних технологій, недостатня готовність здобувачів освіти до аргументованої мовленнєвої взаємодії та обмежена адаптація навчально-методичного забезпечення до сучасного цифрового середовища. У висновках доведено, що ефективність розвитку критичного мислення в здобувачів мовної освіти забезпечується за умов системної інтеграції лінгводидактичних, дискурсивних, проблемно-орієнтованих і цифрово-інтерактивних підходів у процес гуманітарної підготовки. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних моделей інтеграції технологій розвитку критичного мислення та оцінюванням ефективності цифрових інструментів у сучасній мовній освіті.
Авторське право (c) 2026 Валентина Олександрівна Папіжук, Ганна Дмитрівна Малінська, Лариса Костянтинівна Лисак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Медико-біологічна підготовка як чинник формування готовності майбутніх фахівців до надання домедичної допомоги в освітньому середовищі
Метою статті є теоретико-аналітичне обґрунтування особливостей викладання домедичної допомоги у педагогічних закладах вищої освіти з урахуванням сучасного стану здоров’я дітей і підлітків, зростання частоти невідкладних і потенційно загрозливих станів у шкільному середовищі, а також необхідності формування у майбутніх педагогів стійкої професійної готовності до дій в умовах екстремальних ситуацій, підвищеного стресового навантаження та дефіциту часу. У дослідженні використано методи теоретичного аналізу, синтезу та узагальнення сучасних наукових джерел з педагогіки, медицини, громадського здоров’я та психології. Проведено міждисциплінарний аналіз вітчизняних і зарубіжних досліджень, присвячених стану здоров’я дітей і підлітків, підготовці педагогів до надання домедичної допомоги, ефективності практико-орієнтованих і симуляційних методів навчання. Застосовано системний підхід до оцінювання впливу освітнього, соціального та воєнного контексту на формування здоров’язбережувальної та безпекової компетентності педагога. Встановлено, що стан здоров’я дітей усіх вікових груп шкільного віку характеризується стійкими негативними тенденціями, зростанням частоти функціональних порушень, хронічних захворювань і психоемоційних розладів, що суттєво підвищує імовірність виникнення невідкладних станів у закладах освіти. Доведено, що в умовах сучасних безпекових викликів саме педагог дедалі частіше виступає суб’єктом первинного реагування. Найбільш ефективними визнано практико-орієнтовані, симуляційні та сценарно-орієнтовані моделі навчання, адаптовані до типових ситуацій шкільного середовища. Підготовка педагогів з домедичної допомоги у педагогічних закладах вищої освіти має здійснюватися на міждисциплінарних засадах із чіткою професійною контекстуалізацією змісту навчання. Ключовими умовами підвищення її ефективності є алгоритмізація дій, регулярне практичне відпрацювання навичок, використання симуляційних технологій, а також цілеспрямоване формування психологічної готовності до дій в умовах стресу. Такий підхід сприяє формуванню у майбутніх педагогів стійкої готовності до забезпечення життя і здоров’я здобувачів освіти в сучасному освітньому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Олена Валеріївна Бобро, Тетяна Володимирівна Дегтяренко-Мельник, Галина Олександрівна Дишель https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування англомовної перекладацької компетентності у студентів спеціальності прикладної лінгвістики: лінгвокультурологічний підхід
У підготовці майбутніх перекладачів важливо знати особливості менталітету, культури іншомовної соціокультурної групи, лінгвокультурологічних аспектів комунікативної поведінки та застосування цих знань у певному контексті, що визначає актуальність дослідження. Мета статті – дослідження та впровадження лінгвокультурологічного підходу до формування англомовної міжкультурної перекладацької компетенції у студентів спеціальності прикладної лінгвістики. Методи. У роботі були використані структурно-системний, порівняльний, описовий методи, метод лінгвістичної інтерпретації текстів.Результати. Наголошено, що для лінгвокультурологічного підходу до навчання важливим є підбір текстового матеріалу, в якому присутні елементи, семантичне значення яких формується у процесі взаємодії мови та культури. Доведено, що у ході формування міжкультурної компетентності перекладача потребує уваги переклад культурних реалій, фразеологізмів, концептів. Визначено, що при перекладі художнього тексту необхідно звертати увагу студентів на його стилістику, щоб зберегти його національно-культурний колорит. З цією метою у статті розглядаються відповідні перекладацькі стратегії. Обґрунтовано, що важливе значення у забезпеченні формування перекладацької компетентності надається комплексу інтерактивних методів і технологій. Висновки.З’ясовано, що лінгвокультурологічний підхід до формування англомовної міжкультурної перекладацької компетенції у студентів спеціальності прикладної лінгвістики впроваджується через переклад та аналіз текстових елементів, що несуть лінгвокультурне навантаження: культурних реалій, фразеологізмів, концептів, використання відповідних перекладацьких стратегій, інтерактивних методів навчання. Дослідження окреслює актуальні аспекти методики викладання перекладознавчих дисциплін у лінгвокультурологічному дискурсі.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Олегівна Лях https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організаційно-дидактичні умови застосування активних методів та форм навчання на уроках математики в спеціальних школах для дітей з порушенням слуху
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю вдосконалення математичної підготовки учнів з порушенням слуху в умовах сучасної трансформації спеціальної освіти та посилення вимог до якості навчально-пізнавальної діяльності школярів. Метою статті є теоретичне обґрунтування організаційно-дидактичних засад ефективного використання активних методів і форм навчання на уроках математики у спеціальних школах для дітей з порушенням слуху. Методи дослідження ґрунтуються на застосуванні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, логіко-аналітичного підходу до інтерпретації психолого-педагогічних аспектів математичної підготовки учнів з порушенням слуху, а також порівняльного аналізу сучасних практик використання активних методів навчання у спеціальній освіті. У результаті дослідження визначено педагогічне значення активних методів і форм навчання у процесі математичної підготовки учнів з порушенням слуху. Проаналізовано вплив інтерактивних, проблемно-пошукових і візуалізованих методів навчання на розвиток пізнавальної активності, математичного мислення та навчальної взаємодії учнів середніх класів. Обґрунтовано організаційно-дидактичні умови ефективного використання активних методів навчання, серед яких структурованість навчального матеріалу, візуальна підтримка математичних операцій, адаптація темпу навчальної діяльності та педагогічна координація пізнавальної взаємодії учнів. Виявлено основні педагогічні та методичні проблеми застосування активних методів навчання, зокрема недостатню адаптацію дидактичних матеріалів, перевантаження візуальною інформацією та недостатню методичну підготовленість педагогів. Висновки. Доведено, що ефективність математичної підготовки учнів з порушенням слуху значною мірою залежить від системного поєднання активних методів навчання з адаптивною організацією освітнього процесу. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних цифрових технологій навчання математики, емпіричним оцінюванням результативності інтерактивних методик та вдосконаленням моделей спеціальної математичної освіти для учнів середньої ланки.
Авторське право (c) 2026 Ігор Геннадійович Кравчук, Людмила Ігорівна Кравчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інклюзивна педагогіка та технології навчання учнів з особливими освітніми потребами: інтеграція теорії, практики та нормативного забезпечення
У статті проаналізовано теоретичні, технологічні та нормативно-правові засади інклюзивної педагогіки, обґрунтовано необхідність їх інтеграції в умовах освітніх трансформацій Нової української школи та визначено значення сучасних педагогічних технологій для підвищення ефективності інклюзивного навчання учнів з особливими освітніми потребами. Метою статті є обґрунтування інтеграції теоретичних засад інклюзивної педагогіки, сучасних педагогічних технологій і нормативного забезпечення інклюзивного навчання та, спираючись на результати анкетування педагогів, визначення напрямів підвищення якості професійної підготовки майбутніх учителів початкових класів (спеціальність А3) до роботи з учнями з особливими освітніми потребами. Методи дослідження. У процесі дослідження використано комплекс взаємопов’язаних методів: теоретичні (аналіз, синтез, узагальнення, систематизація наукових джерел і нормативно-правових документів), емпіричні (анкетування педагогів ЗЗСО), а також методи кількісного та якісного аналізу отриманих результатів. Цілі дослідження передбачали здійснення аналізу теоретичних основ інклюзивної педагогіки, дослідження особливостей застосування сучасних технологій інклюзивного навчання в практиці початкової школи, виявлення труднощів педагогічної діяльності в умовах інклюзії та обґрунтування напрямів удосконалення професійної підготовки майбутніх учителів. Результати дослідження. Установлено, що більшість педагогів демонструє достатній рівень готовності до роботи в інклюзивному середовищі та активно застосовує технології індивідуалізації, диференціації та корекції труднощів. Водночас виявлено недостатній рівень використання кооперативних технологій та засобів альтернативної комунікації. Обґрунтовано, що основними труднощами є проблеми поведінкової взаємодії, педагогічного проєктування та недостатність методичного забезпечення. Висновки. Доведено, що ефективність інклюзивного навчання залежить від інтеграції теоретичних засад, сучасних педагогічних технологій і нормативно-методичного забезпечення, а також від рівня професійної підготовки педагогів. Обґрунтовано доцільність підсилення практико-орієнтованої підготовки майбутніх учителів початкової школи спеціальності А3 як умови підвищення якості інклюзивної освіти.
Авторське право (c) 2026 Оксана Євгенівна Гордійчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Soft skills та мовно-психологічні техніки як основа ефективності професійного спілкування
У статті досліджується роль soft skills та мовно-психологічних технік у забезпеченні ефективності професійного спілкування в умовах сучасного інформаційного суспільства та динамічного розвитку професійного середовища. Актуальність теми зумовлена зростанням вимог до комунікативної компетентності фахівців різних галузей, де успішна професійна діяльність дедалі більше залежить не лише від рівня спеціальних знань, а й від уміння налагоджувати конструктивну взаємодію, вести переговори, працювати в команді, управляти конфліктами та здійснювати психологічний вплив засобами мови. У роботі розкрито сутність поняття soft skills як комплексу універсальних надпрофесійних навичок, що охоплюють емоційний інтелект, комунікативну культуру, критичне мислення, емпатію, адаптивність, стресостійкість і навички міжособистісної взаємодії. Наголошено, що саме ці якості формують основу ефективної професійної комунікації та сприяють підвищенню продуктивності праці, якості управлінських рішень і рівня професійної довіри. Особливу увагу приділено мовно-психологічним технікам як інструментам впливу на процес спілкування. Проаналізовано механізми вербального й невербального впливу, принципи активного слухання, техніки переконання, аргументації, рефреймінгу, позитивного формулювання, мовленнєвої адаптації до співрозмовника, а також методи подолання комунікативних бар’єрів. Визначено, що ефективне використання таких технік сприяє формуванню сприятливого психологічного клімату, зниженню рівня конфліктності та оптимізації професійної взаємодії. У статті обґрунтовано взаємозв’язок між розвитком soft skills та мовною поведінкою особистості. Доведено, що високий рівень комунікативної культури забезпечує успішну самопрезентацію, ефективне ведення професійного діалогу та здатність до продуктивної співпраці в багатокультурному середовищі. Акцентовано увагу на необхідності інтеграції тренінгових методик, психологічних практик і комунікативних технологій у систему професійної підготовки майбутніх фахівців. Практичне значення дослідження полягає у можливості застосування запропонованих підходів у сфері освіти, менеджменту, державного управління, бізнес-комунікації та HR-практики з метою підвищення ефективності професійного спілкування та розвитку конкурентоспроможності фахівців.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Валеріївна Стасюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Multilingual Approach and Artificial Intelligence in the Development of a Specialist’s Intercultural Competence in a Digital Educational Environment
Problem statement. The article examines the problem of developing specialists’ intercultural competence in the context of educational digitalization and the use of artificial intelligence. The authors emphasize that modern education involves working with multilingual materials, automated translation, and generative models that can both support communication and reproduce cultural stereotypes. Therefore, the pedagogically grounded integration of the multilingual approach and AI tools for culturally sensitive professional communication is highly relevant. Materials and methods. The methodological basis of the study includes the principles of intercultural communication, digital pedagogy, multilingual learning, and the competence-based approach. The methods used were analysis, systematization, generalization, and comparison of scientific sources on the use of AI in language education, professional training, and the development of intercultural competence. Results. The study identified the main AI-based practices for developing intercultural competence: linguistic and cultural adaptation of messages, simulation of professional interaction, reflective analysis of communicative situations, multilingual work with texts, and personalized learning support. It was proved that AI is an effective tool for analyzing language forms, cultural differences, and professional communication situations. At the same time, the importance of critically evaluating AI-generated responses due to possible cultural generalizations and stereotypes was emphasized. Conclusions. It was concluded that combining the multilingual approach with artificial intelligence contributes to the development of intercultural competence, emotional intelligence, and a culture of professional communication. The effectiveness of AI depends on pedagogical support, verification of generated content, and the development of learners’ critical thinking.
Авторське право (c) 2026 Diana Smuzhanytsia https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Врахування життєвих орієнтацій студентів у сучасній виховній роботі у ЗВО
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю переосмислення сучасної системи виховної роботи у закладах вищої освіти в умовах соціокультурних трансформацій, цифровізації освітнього середовища, зміни ціннісних орієнтирів молоді та посилення психологічної напруги в умовах російської військової агресії проти України. Зростання ролі професійної самореалізації, психологічної стабільності та соціальної адаптації студентської молоді актуалізує потребу у впровадженні студентоцентрованих підходів до організації виховної діяльності. Метою статті є дослідження особливостей урахування життєвих орієнтацій студентської молоді у сучасній виховній роботі закладів вищої освіти та обґрунтування напрямів її вдосконалення відповідно до актуальних ціннісних і соціальних потреб студентів. Методи дослідження ґрунтуються на застосуванні теоретичного узагальнення, аналізу й синтезу наукових джерел, логіко-аналітичного підходу до інтерпретації соціально-психологічних аспектів виховної діяльності, а також анкетування студентської молоді з метою виявлення її життєвих орієнтацій, освітніх очікувань і ставлення до сучасної системи виховної роботи. У результаті дослідження визначено сутність життєвих орієнтацій студентської молоді та їх функціональне значення у системі сучасної виховної роботи. Проаналізовано вплив ціннісних установок, професійних пріоритетів і соціальних очікувань студентів на ефективність виховної діяльності у закладах вищої освіти. Виявлено домінування професійної самореалізації, матеріальної стабільності та особистісного розвитку серед ключових життєвих пріоритетів студентської молоді. Доведено, що сучасні студенти значно вище оцінюють практикоорієнтовані, інтерактивні та психологічно підтримувальні форми виховної роботи. Встановлено основні проблеми сучасної виховної системи, серед яких формалізований характер окремих заходів, недостатнє врахування індивідуальних потреб студентів, слабка інтеграція виховної діяльності з професійною підготовкою та недостатній рівень психологічного супроводу. У висновкахобґрунтовано доцільність упровадження студентоцентрованого підходу, розвитку практичних і комунікативних форматів виховної роботи, посилення психологічної підтримки та активнішого використання цифрових інструментів взаємодії зі студентською молоддю. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних моделей виховної роботи та оцінюванням ефективності сучасних інтерактивних виховних практик у закладах вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Олександр Федорович Бондаренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив комплексного поєднання фізичної активності, когнітивного та мовленнєвого розвитку на формування дітей раннього віку
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю пошуку ефективних підходів до забезпечення комплексного розвитку дітей раннього віку в умовах трансформації сучасного освітнього середовища. Особливого значення набуває інтеграція фізичної активності, когнітивного та мовленнєвого розвитку, оскільки саме ранній вік характеризується інтенсивним формуванням психомоторних, пізнавальних і комунікативних функцій дитини. Посилення цифровізації дитячого середовища, зменшення природної рухової активності та зростання кількості дітей із труднощами мовленнєвого й психофізичного розвитку актуалізують потребу у впровадженні інтегрованих моделей раннього розвитку. Метою статті є обґрунтування впливу інтегрованого поєднання фізичної активності, когнітивного та мовленнєвого розвитку на формування дітей раннього віку й визначення ефективних підходів до поєднання цих компонентів у системі раннього розвитку дитини. Методи дослідження ґрунтуються на застосуванні теоретичного узагальнення, аналізу і синтезу наукових джерел, логіко-аналітичного підходу до інтерпретації психолого-педагогічних аспектів раннього розвитку, а також порівняльного аналізу сучасних практик інтеграції рухової, когнітивної та мовленнєвої діяльності дітей раннього віку. У результаті дослідження уточнено сутність і функціональні характеристики комплексного поєднання фізичного, когнітивного та мовленнєвого розвитку дітей. Проаналізовано вплив рухової активності на формування когнітивних процесів, мовленнєвих навичок і психоемоційної стабільності дитини. Обґрунтовано педагогічні та психолого-методичні підходи до інтеграції рухових, сенсорних і мовленнєво-когнітивних практик у системі раннього розвитку. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми реалізації комплексного підходу, серед яких фрагментарність освітнього процесу, недостатня методична підготовленість педагогів, дефіцит інтегрованого розвивального середовища та недостатня міждисциплінарна взаємодія фахівців. Висновки.Доведено, що ефективність раннього розвитку дитини значною мірою залежить від системності поєднання фізичної активності з когнітивними та мовленнєвими практиками. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням адаптивних моделей комплексного раннього розвитку, удосконаленням методик оцінювання психофізичного становлення дітей та емпіричним дослідженням ефективності інтегрованих розвивальних програм.
Авторське право (c) 2026 Денис Сергійович Вольський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика оцінювання результатів навчання з історії України учнів старшої школи та студентів коледжів в умовах компетентнісного підходу
У сучасних умовах трансформації освітнього простору особливої актуальності набуває проблема вдосконалення методики оцінювання результатів навчання з історії України в закладах загальної середньої та фахової передвищої освіти. Перехід до компетентнісної моделі освіти зумовлює необхідність переосмислення традиційних підходів до контролю навчальних досягнень здобувачів освіти, оскільки сучасна система оцінювання має бути орієнтована не лише на перевірку рівня засвоєння теоретичних знань, а й на визначення здатності здобувачів застосовувати набуті знання в аналітичній, комунікативній та громадянській діяльності. Особливого значення набуває проблема формування історичного мислення, розвитку критичного аналізу історичних подій та здатності до самостійного осмислення суспільно-історичних процесів. Метою статті є обґрунтування методики оцінювання результатів навчання з історії України здобувачів загальної середньої та фахової передвищої освіти в умовах компетентнісного підходу, а також визначення критеріїв, показників і форм реалізації компетентнісно орієнтованого оцінювання. У процесі дослідження використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема методи аналізу, синтезу, порівняння, систематизації, узагальнення наукових підходів та структурно-функціонального аналізу. У результаті проведеного дослідження здійснено порівняльний аналіз традиційного та компетентнісного підходів до оцінювання результатів навчання з історії України, визначено основні критерії оцінювання та рівні сформованості предметних компетентностей здобувачів освіти. Обґрунтовано доцільність використання компетентнісно орієнтованих форм контролю, зокрема проєктних завдань, дискусій, аналізу історичних джерел, кейс-методів та інтерактивних форм оцінювання. Розроблено алгоритм реалізації методики оцінювання результатів навчання, який забезпечує системність, послідовність і практичну спрямованість освітнього контролю. У висновках зазначено, що впровадження компетентнісного підходу сприяє підвищенню ефективності оцінювання, розвитку критичного мислення, формуванню громадянської свідомості та активізації пізнавальної діяльності здобувачів освіти. Доведено, що компетентнісно орієнтована модель оцінювання створює умови для більш об’єктивного визначення навчальних досягнень і забезпечує тісний взаємозв’язок між історичною освітою та сучасними суспільними потребами. Перспективи подальших досліджень пов’язані з удосконаленням цифрових інструментів оцінювання та адаптацією компетентнісних методик до умов змішаного й дистанційного навчання.
Авторське право (c) 2026 Олександр Іванович Бабічев, Ольга Андріївна Дробишева https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Developing foreign language communicative competence in students of non-language degree programmes with varying levels of proficiency through adaptive English language teaching
The article examines the problem of developing foreign language communicative competence among non-linguistic students with different levels of language proficiency in the context of digital transformation in higher education. The relevance of the study is determined by the growing role of English as a means of professional and intercultural communication, as well as the need to individualize the learning process in heterogeneous academic groups. The paper substantiates the feasibility of using adaptive learning as an innovative approach that ensures the personalization of educational trajectories and enhances the effectiveness of foreign language training for future professionals. Objective of the study is to provide a theoretical justification of the features of developing foreign language communicative competence among non-linguistic students through adaptive English language learning, as well as to identify pedagogical conditions for its effective implementation in the educational process of higher education institutions. Methods of the study include analysis and synthesis of scientific and methodological literature, comparative analysis of contemporary pedagogical approaches to foreign language teaching, generalization of experience in using digital technologies in education, and a systems approach to considering adaptive learning as an integrated pedagogical technology. Results of the study demonstrate that adaptive learning ensures effective individualization of the educational process through diagnosing students’ language proficiency levels, differentiating learning tasks, and developing individual learning trajectories. It has been found that the use of digital educational platforms increases student motivation, fosters learner autonomy, and intensifies learning and cognitive activity. It has been proven that in heterogeneous academic groups, the adaptive approach enables a more balanced development of language skills and improves the effectiveness of foreign language communicative competence formation. Conclusions indicate that adaptive learning is a feasible and pedagogically sound tool for modernizing English language teaching in higher education institutions. Its implementation contributes to improving the quality of foreign language training, ensures the individualization of learning, and aligns with the requirements of the competence-based educational paradigm. Further research should focus on developing practical models of adaptive learning and criteria for assessing the level of foreign language communicative competence.
Авторське право (c) 2026 Maryna Pavelchuk, Nataliia Zaitseva, Svitlana Shcherbyna https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив занять хоровим співом на емоційне благополуччя, соціальну адаптацію та академічну мотивацію дітей
У статті досліджено хоровий спів як педагогічну практику, що сприяє емоційному благополуччю, соціальній адаптації та академічній мотивації дітей. На основі наративного огляду сучасних досліджень у сфері музичної освіти, вікової психології, мистецького навчання та соціально-емоційного розвитку систематизовано основні механізми впливу хорової діяльності на дитячий розвиток. Розглянуто емоційну саморегуляцію через вокальне самовираження, формування відчуття належності через колективне виконання, розвиток дисципліни та уваги через репетиційну структуру, а також посилення академічної мотивації через досвід відповідальності, впевненості та публічного результату. Запропоновано тривимірну модель хорово-педагогічного впливу, що поєднує емоційний, соціальний і мотиваційний компоненти. Особливу увагу приділено дітям в іммігрантському, переміщеному та громадсько-освітньому середовищі, де хор може виконувати функцію безпечного простору для культурного самовираження, інтеграції та підтримки. Стаття не містить нового польового дослідження, але пропонує практичну педагогічну рамку для музичних педагогів, хорових керівників, шкіл, церковних і громадських організацій, які працюють із дітьми та підлітками.
Авторське право (c) 2026 Катерина Качалова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФОРМУВАННЯ КУЛЬТУРИ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ У МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ ЗАСОБАМИ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ
Мета. У статті теоретично обґрунтовано зміст, структуру та педагогічні умови формування культури інформаційної безпеки у майбутніх учителів початкової школи засобами цифрових технологій. Методи. Дослідження спирається на аналіз нормативно-правових документів, наукових праць з проблем цифрової компетентності, медіаграмотності, кібергігієни й безпечного освітнього середовища, а також на методи теоретичного аналізу, синтезу, систематизації, узагальнення та педагогічного моделювання. Результати. Уточнено сутність культури інформаційної безпеки майбутнього вчителя початкової школи як інтегративної професійної якості, що поєднує ціннісне ставлення до безпечної цифрової поведінки, знання про інформаційні ризики, уміння критично оцінювати інформацію, захищати персональні дані, добирати безпечні цифрові ресурси та організовувати навчання молодших школярів на засадах кібергігієни й медіаграмотності. Виокремлено мотиваційно-ціннісний, когнітивний, операційно-діяльнісний, комунікативно-етичний, методичний і рефлексивний компоненти означеної культури; запропоновано етапну модель її формування та критерії оцінювання результатів. Висновки. Доведено, що системне, практико-орієнтоване використання цифрових технологій у професійній підготовці майбутніх учителів початкової школи сприяє їхній готовності захищати учнів від інформаційних ризиків і створювати безпечне цифрове освітнє середовище.
Авторське право (c) 2026 Володимир Юльянович Ковальчук, Іван Богданович Василиків https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОЕКТНЕ НАВЧАННЯ В ОСВІТІ ІНОЗЕМНИХ МОВ: ІННОВАЦІЇ, ВИКЛИКИ ТА ПРАКТИКА В АУДИТОРІЇ
Стаття наголошує на нагальній потребі в ефективному викладанні іноземних мов у сучасному глобалізованому світі, де навички міжкультурної комунікації стають дедалі більш затребуваними. Традиційні методи навчання часто критикують через те, що вони недостатньо готують студентів до вимог глобального ринку праці. Саме тому виникає потреба у впровадженні інноваційних підходів, зокрема проєктного навчання, яке може покращити результати вивчення мов і допомогти студентам розвинути широкий спектр умінь та навичок. Останні дослідження свідчать, що проєктне навчання є перспективним методом у викладанні іноземних мов, адже воно сприяє розвитку критичного мислення, покращує комунікативні навички та підвищує мотивацію студентів. У багатьох дослідженнях розглядаються різні техніки проєктного навчання, зокрема використання технологій, інтерактивних засобів та соціальних мереж для створення захопливого й наближеного до реального життя мовного середовища. Також увага приділяється впливу проєктного навчання на розвиток окремих мовних умінь, таких як письмо та усне мовлення, а також на формування міжкультурної компетентності. Дослідники підкреслюють, що цей підхід сприяє розвитку творчості та навичок розв'язання проблем у тих, хто вивчає мови. Використання проєктного навчання на уроках іноземної мови набуває все більшої популярності, оскільки воно допомагає покращити результати навчання та пропонує ефективні стратегії організації освітнього процесу. Водночас залишаються певні труднощі, серед яких — управління часом, різний рівень мовної підготовки студентів та складність оцінювання результатів. Подальші дослідження мають бути спрямовані на пошук оптимальних способів упровадження проєктного навчання, вивчення його довготривалого впливу, а також порівняння з іншими сучасними методами викладання іноземних мов. Запровадження інноваційних підходів, таких як проєктне навчання, дає викладачам іноземних мов можливість створювати автентичне та цікаве освітнє середовище, у якому студенти можуть ефективно розвивати свої мовні навички.
Авторське право (c) 2026 Світлана Дмитрівна Сторожук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика викладання дисципліни «Математичне моделювання багатофакторних процесів» для бакалаврів з прикладної математики: принцип наскрізного прикладного об'єкта
Мета. Стаття присвячена розробці та обґрунтуванню методики викладання дисципліни «Математичне моделювання багатофакторних процесів» для здобувачів першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю 113 «Прикладна математика», освітньою програмою «Комп'ютерне моделювання». Обґрунтовується доцільність застосування принципу наскрізного прикладного об'єкта як системоутворювального дидактичного засобу, що забезпечує змістову та структурну єдність навчального курсу. Методи. Дослідження ґрунтується на системному аналізі чинних освітньо-наукових стандартів та силабусу навчальної дисципліни, компетентнісному підході до конструювання змісту вищої освіти, а також на методах математичного та імітаційного моделювання. Для верифікації запропонованих методичних рішень використовувався аналіз структури предметної галузі з позицій дидактичної доцільності та відповідності програмним результатам навчання. Результати. Розроблено методичну концепцію курсу, в основу якої покладено принцип наскрізного прикладного об'єкта: система віброударного захисту радіоелектронної апаратури використовується як єдиний канонічний приклад, що послідовно розглядається в усіх п'яти змістових модулях дисципліни. Показано, що такий підхід забезпечує природну інтеграцію теоретичних розділів навколо єдиного інженерного об'єкта. Сформульовано поетапну структуру освоєння матеріалу: від побудови моделі факторного простору до синтезу параметрів ізолятора за критерієм мінімальної передатної функції в заданому частотному діапазоні. Висновки. Застосування принципу наскрізного прикладного об'єкта у викладанні дисципліни «Математичне моделювання багатофакторних процесів» дозволяє суттєво підвищити мотивацію здобувачів, забезпечити системне сприйняття матеріалу та досягти вимірюваних результатів навчання у частині формування математичної компетентності майбутнього фахівця з прикладної математики. Запропонована методика може бути адаптована для суміжних дисциплін технічного профілю, де інтеграція теоретичних та прикладних складових є педагогічно значущою умовою якісної фахової підготовки.
Авторське право (c) 2026 Наталія Олександрівна Кондрат'єва, Вікторія Володимирівна Леонтьєва https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МЕТОДИ МОТИВАЦІЇ ДО НАВЧАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ НА ЗАНЯТТЯХ ХІМІЇ В ПРОЦЕСІ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ АСИСТЕНТІВ ФАРМАЦЕВТІВ
Мета. У статті досліджуються методи мотивації до навчальної діяльності, а також визначено головні чинники, які сприяють формуванню мотивації до вивчення хімічних дисциплін. Акцентовано увагу як на теоретичних аспектах, так і на практичному впровадженні зазначених методів в освітній процес. Методи. У процесі дослідження використано методи аналізу наукової літератури, узагальнення та систематизації у вигляді таблиць; метод анкетування, ранжування. Результати. Конкретизовано тлумачення поняття «мотивація», яке визначено як процес, що спрямовує, регулює і активізує діяльність суб'єкта навчання, «професійна мотивація», яка представлена як єдність складових: пізнавальний інтерес до обраної професії, мотивація до вивчення хімічних дисциплін, загальна зацікавленість процесом пізнання; виокремлено пріоритетні мотиви навчальної діяльності здобувачів під час вивчення хімічних дисциплін у процесі професійної підготовки майбутніх асистентів фармацевтів; описано теорію єдності мотивації та навчальної діяльності, дидактичні принципи: професійного спрямування, фундаменталізації, політехнізму, інтеграції, як вирішальні у виборі методів навчання, які формують або посилюють мотивацію до навчальної діяльності та здобуття фаху; наведено перелік таких методів навчання та їх класифікаційні групи: методи формування пізнавального інтересу, методи розвитку позитивного емоційного ставлення до навчання, методи формування обов'язку і відповідальності до навчання, методи психологічного впливу викладача. Висновки. У процесі дослідження дійшли висновку, що для формування мотиваційної сфери майбутніх асистентів фармацевтів, насамперед, слід застосовувати методи, які ґрунтуються на принципі професійного спрямування, та групу методів психологічного впливу викладача на особистість здобувача. Важливе значення має комплексне поєднання методів.
Авторське право (c) 2026 Оксана Федорівна Мельник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АНАЛІЗ НАСЛІДКІВ ІНТЕГРАЦІЇ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ ДЛЯ СТРИМУВАННЯ ХІМІЧНИХ, БІОЛОГІЧНИХ, РАДІОЛОГІЧНИХ ТА ЯДЕРНИХ (ХБРЯ) РИЗИКІВ
У статті досліджено наслідки інтеграції технологій штучного інтелекту у систему стримування та протидії хімічним, біологічним, радіологічним та ядерним (ХБРЯ) загрозам в умовах якісної трансформації глобального безпекового середовища. Проаналізовано концептуальну рамку застосування штучного інтелекту, машинного навчання та автономних систем прийняття рішень у безпековому контексті, зокрема розмежовано таксономію ШІ-застосувань у ХБРЯ-домені: предиктивну аналітику, комп'ютерний зір, обробку природної мови для розвідки відкритих джерел та автономну робототехніку для дезактивації. Розкрито ландшафт ХБРЯ-загроз у 2020-х роках із акцентом на російсько-українську війну, зокрема хімічні інциденти на лінії зіткнення (підтверджені звітом ОЗХЗ щодо агента CS на Дніпропетровщині), радіаційні ризики навколо Запорізької АЕС (руйнування станцій моніторингу у тридцятикілометровій зоні) та біобезпекові виклики в умовах зруйнованої інфраструктури. Систематизовано емпіричні дані щодо ефективності ШІ-систем детекції хімічних агентів із точністю 96–99 відсотків, радіонуклідної ідентифікації понад 95 відсотків та біосурвеїлансу на основі розвідки відкритих джерел, зокрема досвід системи EPIWATCH в Україні. Обґрунтовано, що ефективність ШІ-детекції є умовною та залежить від якості даних, інтероперабельної архітектури й підготовленості персоналу, а в бойових умовах лабораторні показники неминуче знижуються. Досліджено етико-правовий вимір інтеграції через призму концепції значущого людського контролю, шести принципів відповідального використання ШІ НАТО та ризиків подвійного використання генеративних моделей, зокрема випадок генерації нервово-паралітичного агента VX моделлю MegaSyn. Проаналізовано український контекст, включно з нормативною базою ДСНС, досвідом систем EPIWATCH та SaveEcoBot, перспективами адаптації до Плану дій ЄС із ХБРЯ-безпеки та стандартів НАТО. Сформульовано поетапну стратегію інтеграції ШІ у національну систему ХБРЯ-стримування з урахуванням обмежених ресурсів та умов збройного конфлікту. Авторська позиція полягає в необхідності агресивного розгортання ШІ в аналітичних та детекційних функціях за збереження людського нагляду над усіма критичними рішеннями у ХБРЯ-домені.
Авторське право (c) 2026 Костянтин Анатолійович Абрамов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЦИФРОВА РЕЗИЛЬЄНТНІСТЬ ТА МОДЕЛІ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ У ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ
Мета. У статті обґрунтовано теоретичні та практичні засади формування цифрової резильєнтності майбутніх учителів початкових класів засобами моделей змішаного навчання. Цифрову резильєнтність потлумачено як інтегративну професійно значущу якість педагога, що поєднує цифрову компетентність зі здатністю зберігати продуктивність, емоційну рівновагу та готовність до навчання в умовах нестабільного, технологічно насиченого й кризового освітнього середовища. Методи. Дослідження спирається на аналіз нормативно-правових документів і наукових публікацій 2021–2026 рр. із проблем цифрової трансформації освіти, резильєнтності педагога та змішаного навчання, а також на узагальнення практичного досвіду підготовки вчителів початкової школи. Застосовано методи теоретичного аналізу, синтезу, порівняння, систематизації та моделювання. Результати. Запропоновано структурно-функціональну модель цифрової резильєнтності майбутнього вчителя початкових класів, що охоплює мотиваційно-ціннісний, когнітивно-операційний, емоційно-адаптивний та рефлексивно-розвивальний компоненти. Здійснено порівняльний аналіз моделей змішаного навчання (ротаційної, гнучкої, самостійного змішування та збагачено-віртуальної) за критеріями їх придатності для підготовки вчителя початкової школи. Визначено критерії, показники й рівні сформованості цифрової резильєнтності та обґрунтовано шляхи подолання типових викликів її формування. Висновки. Формування цифрової резильєнтності майбутніх учителів початкових класів є системним процесом, що потребує поєднання адаптивних моделей змішаного навчання, цілеспрямованого розвитку емоційно-вольового компонента та рефлексивного супроводу. Перспективним напрямом є розроблення й апробація діагностичного інструментарію та проєктування індивідуальних освітніх траєкторій студентів на засадах змішаного навчання.
Авторське право (c) 2026 Ольга Олександрівна Вишник, Вадим Олегович Веремієнко, Ігор Анатолійович Політов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ТРАНСФОРМАЦІЯ СИСТЕМИ ПІДГОТОВКИ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ ЗА СТАНДАРТАМИ НАТО В УМОВАХ ВІЙНИ (2022–2026 рр.)
У статті здійснено комплексний науково-аналітичний виклад трансформації системи підготовки військовослужбовців Збройних Сил України за стандартами НАТО у період повномасштабної війни (2022–2026 рр.). Концептуалізовано стандартизаційну рамку Альянсу у сфері військової освіти, зокрема проаналізовано директиву Bi-SCD 075-007, програму Individual Training and Education Programme та Generic Officer PME Reference Curriculum як доктринальні орієнтири модернізації. Розмежовано поняття «стандартизація» як засіб і «інтероперабельність» як мета, що визначає методологічну рамку дослідження. Реконструйовано траєкторію інституційних змін від пострадянської знаннєвої моделі до компетентнісного підходу НАТО: перехід на триступеневу систему підготовки, впровадження європейської кредитної трансферної системи ECTS, запровадження п'ятирівневої архітектури L-курсів (від тактичного L-1A до стратегічного L-5), деталізацію командно-штабного рівня L-2 на компоненти A/B/C у 2025 році у відповідь на формування корпусних структур ЗСУ. Критично проаналізовано масштабні програми закордонної підготовки (EUMAM Ukraine, понад 87 500 осіб; Operation INTERFLEX, понад 62 000 осіб; французька програма підготовки бригади «Анна Київська») та виявлено протиріччя між темпом і релевантністю закордонного навчання, обґрунтовано тенденцію перенесення базової підготовки на територію України із нарощуванням національного інструкторського корпусу. Розкрито імплементацію триланкової моделі НАТО забезпечення якості освіти (інспектування, контроль якості, гарантування якості) у вищих військових навчальних закладах України, роль програми DEEP-Ukraine у модернізації навчальних програм, інноваційні освітні технології (LMS Moodle, VR/AR-симулятори, воєнні ігри у форматі LVC-моделювання, інтеграція штучного інтелекту), а також когнітивно-психологічний вимір реформи (критичне мислення, стресостійкість, адаптивне лідерство). Визначено три ключові ризики завершальної фази трансформації та сформульовано авторську позицію щодо пріоритетів підготовки до сертифікації національної військової освіти з 1 вересня 2026 року.
Авторське право (c) 2026 Андрій Юрійович Міхін, Світлана Ярославівна Лібрук-Ліпкевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Моделювання процесу формування управлінських навичок фахівців з організації транспортних послуг
У статті розглянуто теоретико-методологічні засади моделювання процесу формування управлінських навичок фахівців організації транспортних послуг. В основу дослідження покладене положення про те, що управління процесом формування управлінських навичок фахівців з організації транспортних послуг є складною педагогічною та організаційною системою. Актуальність теми зумовлена потребою модернізації процесу підготовки фахівців з організації транспортних послуг в умовах цифрової трансформації та зростаючим попитом на фахівців даного профілю зі сформованою управлінською компетенцією. Метою статті є теоретико-методологічне обґрунтування та концептуальне моделювання процесу формування управлінських навичок майбутніх фахівців з організації транспортних послуг; можливості переведення теоретичних знань у стійкі, автоматизовані професійні компетенції (готовність до дії) за допомогою методів моделювання та сучасних цифрових інструментів. У дослідженні застосовано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів (аналіз і синтез, системний підхід, моделювання, структурно-функціональний і порівняльний аналіз), що забезпечили цілісне обґрунтування й розроблення структурно-функціональної моделі формування управлінських навичок фахівців з організації транспортних послуг. Обґрунтовується необхідність оновлення підходів до професійної підготовки майбутніх фахівців з організації транспортних послуг у процесі організації інтенсивної практики в цифрових освітніх середовищах та цифровому безбар'єрному просторі, які уявляють собою безпечний аналог реального робочого місця. У висновках узагальнено, що розроблена структурно-функціональна модель формування управлінських навичок майбутніх фахівців з організації транспортних послуг інтегрує змістовно-процесуальний, аксіологічний, операційний компоненти на засадах системності, міждисциплінарності, адаптивності й орієнтації на інтегративні стратегії навчання, що забезпечує реалізацію системного алгоритму як безперервного циклу трансформації знань й сприяє зміні застарілої пададигми навчання.
Авторське право (c) 2026 Олександр Олександрович Оверчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОНФЛІКТОЛОГІЧНА КУЛЬТУРА ЯК СКЛАДОВА ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ БАКАЛАВРІВ ПОЧАТКОВОЇ ОСВІТИ: ТЕОРЕТИЧНИЙ АСПЕКТ
Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні конфліктологічної культури як складової професійної компетентності майбутніх бакалаврів початкової освіти; конкретизується у завданнях наукового пошуку: проаналізувати сучасні підходи до фахової підготовки майбутніх бакалаврів початкової освіти; схарактеризувати феномен конфліктологічної культури та обґрунтувати її як складову професійної компетентності майбутніх учителів початкових класів. Для досягнення мети та розв'язання поставлених завдань використано методи: аналіз, синтез, узагальнення та систематизація наукових джерел з проблеми дослідження. З'ясовано, що конфліктологічна культура є важливою складовою професійної компетентності майбутніх бакалаврів початкової освіти. Вона включає систему знань про сутність і особливості педагогічних конфліктів, ціннісні орієнтації, етичні норми, комунікативні установки та поведінкові моделі, які забезпечують здатність майбутнього вчителя до конструктивної взаємодії, запобігання виникненню конфліктних ситуацій та їх ефективного розв'язання в освітньому середовищі. Встановлено, що формування конфліктологічної культури майбутніх педагогів початкової школи є найбільш результативним за умови реалізації компетентнісного, особистісно-діяльнісного, культурологічного та конфліктологічного підходів. У висновках зазначено, що конфліктологічна культура майбутніх бакалаврів початкової освіти – це інтегративне особистісно-професійне утворення, що охоплює систему конфліктологічних знань, ціннісних орієнтацій, етичних норм, комунікативних умінь і моделей поведінки, які забезпечують готовність майбутнього вчителя до конструктивної взаємодії, попередження та ефективного розв'язання педагогічних конфліктів у професійній діяльності.
Авторське право (c) 2026 Оксана Леонідівна Шквир, Катерина Миколаївна Біницька, Богдан Степанович Крищук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Розвиток гнучких навичок (soft skills) у студентів технічних спеціальностей під час вивчення гуманітарних дисциплін
У статті досліджено проблему розвитку гнучких навичок (soft skills) у студентів технічних спеціальностей у процесі вивчення гуманітарних дисциплін. Актуальність роботи зумовлена зростанням вимог сучасного ринку праці до рівня сформованості надпрофесійних компетентностей, що забезпечують ефективну комунікацію, адаптивність, критичне мислення та здатність до командної взаємодії. Водночас у системі технічної освіти спостерігається недостатня інтеграція цілеспрямованого розвитку soft skills у зміст навчальних дисциплін гуманітарного циклу, що потребує наукового обґрунтування педагогічних підходів до вирішення цієї проблеми. Мета дослідження полягає у теоретичному обґрунтуванні та систематизації підходів до розвитку гнучких навичок у студентів технічних спеціальностей у процесі гуманітарної підготовки, а також у визначенні педагогічних умов і методів їх ефективного формування. Методи дослідження включають теоретичний аналіз наукової літератури, узагальнення, систематизацію та порівняльний аналіз сучасних педагогічних підходів до розвитку soft skills у вищій освіті. Використано міждисциплінарний підхід для розгляду взаємозв'язку гуманітарної та технічної підготовки. Результати дослідження показали, що гуманітарні дисципліни мають значний потенціал у формуванні гнучких навичок завдяки своїй комунікативній, рефлексивній та ціннісній спрямованості. Визначено ключові педагогічні підходи до розвитку soft skills, зокрема інтерактивний, проєктний, дискусійний та цифровий. Обґрунтовано ефективність використання цифрових технологій для моделювання професійних ситуацій, організації співпраці та розвитку саморегуляції студентів. Систематизовано педагогічні умови, що забезпечують результативність процесу, а саме: міждисциплінарна інтеграція змісту навчання, активізація навчальної діяльності студентів та орієнтація на практичне застосування знань. Висновки свідчать, що розвиток гнучких навичок у студентів технічних спеціальностей є ефективним за умови комплексної реалізації визначених педагогічних підходів і методів у межах гуманітарної підготовки. Отримані результати підтверджують необхідність інтеграції soft skills у структуру навчальних дисциплін та подальшого вдосконалення педагогічних технологій їх формування. Перспективи подальших досліджень пов'язані з емпіричною перевіркою ефективності запропонованих умов та розробленням інструментів оцінювання рівня сформованості гнучких навичок у студентів технічного профілю.
Авторське право (c) 2026 Юлія Євгеніївна Шкорубська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАУКОВО-МЕТОДИЧНІ ЗАСАДИ ПІДГОТОВКИ ВЧИТЕЛІВ ІНФОРМАТИКИ В СИСТЕМІ ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ ОСВІТИ ДО ВПРОВАДЖЕННЯ ІГРОВИХ СЕРЕДОВИЩ
Метою статті є обґрунтування науково-методичних засад підготовки вчителів інформатики у системі післядипломної освіти до впровадження ігрових середовищ у навчальний процес. У дослідженні розглянуто особливості використання цифрових ігрових платформ, сервісів гейміфікації та діяльнісних методів навчання у професійній підготовці педагогів. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю оновлення підходів до професійного розвитку вчителів інформатики в умовах цифровізації освіти та впровадження концепції Нової української школи. Методи дослідження включають аналіз наукової та навчально-методичної літератури, систематизацію, узагальнення, порівняння, аналіз практичного педагогічного досвіду, а також вивчення особливостей використання цифрових ігрових середовищ у підготовці вчителів інформатики. У роботі проаналізовано можливості використання цифрових платформ Kahoot, Quizizz / Wayground, Blooket, Scratch, Minecraft: Education Edition, Roblox Studio, Code.org та інших сервісів у процесі навчання інформатики. Результати дослідження показали, що використання ігрових середовищ та методів гейміфікації сприяє підвищенню мотивації педагогів до професійного розвитку, активізації пізнавальної діяльності, розвитку цифрової компетентності та формуванню готовності до використання сучасних цифрових інструментів у професійній діяльності. Встановлено, що поєднання діяльнісних, дидактичних та ігрових методів навчання у межах спецкурсу у системі підвищення кваліфікації та тренінгової роботи створює умови для практичного опанування цифрових ігрових середовищ. Висновки підтверджують доцільність використання ігрових платформ та цифрових сервісів у системі післядипломної освіти вчителів інформатики. Перспективи подальших досліджень пов'язані з удосконаленням науково-методичного забезпечення підготовки педагогів до використання цифрових ігрових середовищ у навчанні інформатики.
Авторське право (c) 2026 Павло Андрійович Квак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегія навчання проєктування сценічного костюма на основі принципів візуального сприйняття
Мета. Сьогоднішня освіта сконцентрована на подоланні розриву між технологічною стороною проєктування сценічних образів та когнітивними принципами організації сценічного простору. Стаття сфокусована на науковому обґрунтуванні та створенні робочої стратегії навчання розробці сценічного костюма за ключовими принципами візуального сприйняття. Методи. Дослідження враховує комплексний підхід до організації методологічного інструментарію, включно з педагогічним експериментом та системним моделюванням освітнього процесу в академічних групах. Експериментальне дослідження було проведено з залученням 110 студентів спеціальності «Дизайн», яких було розподілено на експериментальну та контрольну групи. Оцінка результатів експерименту проводилась за пропонованими критеріями композиційної цілісності, оптичної читабельності силуету та комунікативної ефективності образу. Для підтвердження статистичної вірогідності результатів використано критерій Пірсона χ². Результати. Дослідження підтвердило, що за умови імплементації принципів візуального сприйняття творчий процес перетворюється на організовану систему. Запровадження пропонованої моделі навчання спричинило збільшення кількості студентів з високим рівнем професійної компетентності з 40% до 61,8%. Підтверджено взаємозв'язок між усвідомленням майбутніми дизайнерами оптичних закономірностей (текстура, фігура, колір) та здатністю втілювати конкурентоспроможні сценічні образи. Висновки. Наукова новизна дослідження полягає у створенні інноваційної педагогічної моделі, що розглядає сценічний костюм у якості складової комунікативного акту. Підтверджено, що за умов систематизованої інтеграції когнітивних механізмів у сферу дизайн-освіти студенти починають виконувати проєктування більш систематизовано та обґрунтовано. Практична значущість результатів полягає у перспективі їх використання в межах освітніх програм та навчальних планів мистецьких закладів вищої освіти. Перспективою подальших досліджень є вивчення впливу імерсивних технологій на процес моделювання сценічних образів.
Авторське право (c) 2026 Анна Олегівна Петровська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Моделювання художньо-конструкторських процесів при створенні інтелектуальних систем освітнього призначення
У статті розглянуто теоретико-методологічні засади моделювання художньо-конструкторських процесів у контексті створення інтелектуальних систем освітнього призначення. Метою статті є теоретико-методологічне обґрунтування та концептуальне моделювання художньо-конструкторських процесів у створенні інтелектуалізованих навчальних систем із визначенням їхньої структури, принципів інтеграції дизайнерських, технологічних та ІКТ-рішень, а також осмислення взаємодії естетичних, когнітивних і цифрових чинників у проєктуванні адаптивного освітнього середовища. У дослідженні застосовано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів (аналіз і синтез, системний підхід, моделювання, структурно-функціональний і порівняльний аналіз, дизайн-мислення, проєктування, візуальне моделювання та експертне оцінювання), що забезпечили цілісне обґрунтування й розроблення структурно-функціональної моделі художньо-конструкторських процесів у створенні інтелектуальних навчальних систем. У результаті дослідження розроблено концептуальну багаторівневу модель художньо-конструкторських процесів, представлену у вигляді трирівневої структури (концептуально-методологічного, проєктно-технологічного та операційно-реалізаційного рівнів), що забезпечує системну організацію, адаптивність і ефективність проєктування освітніх продуктів. Встановлено, що інтеграція естетичного, когнітивного та цифрового компонентів сприяє підвищенню якості взаємодії з освітнім середовищем, оптимізації когнітивних процесів і реалізації персоналізованих освітніх траєкторій. У висновках узагальнено, що розроблена багаторівнева модель художньо-конструкторських процесів, яка інтегрує дизайнерські, технологічні та ІКТ-компоненти на засадах міждисциплінарності, адаптивності й орієнтації на потреби користувача, забезпечує ефективне проєктування інтелектуалізованих навчальних систем, підвищує якість взаємодії, оптимізує когнітивні процеси та навчальну мотивацію, а також окреслює перспективи розвитку адаптивних і мультимодальних освітніх середовищ.
Авторське право (c) 2026 Руслан Любомирович Тріщук, Олександр Миколайович Дещенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Оцінювання рівня когнітивного навантаження студентів під час вивчення анатомії із застосуванням технологій доповненої реальності
Впровадження імерсивних технологій в освітній процес підготовки медичних фахівців актуалізує проблему вивчення їх впливу на рівень інформаційної складності навчання та якість освітніх результатів. Метою статті є дослідження рівня когнітивного навантаження студентів під час вивчення анатомії із застосуванням технологій доповненої реальності, а також оцінення ефективності використання цих технологій у порівнянні з традиційними методами навчання. Методи. У дослідженні застосовано аналіз і узагальнення наукової та методичної літератури з проблем навчально-пізнавального навантаження; систематизація сучасних підходів до оцінювання ефективності цифрових освітніх технологій; порівняльний аналіз традиційних та імерсивних методів викладання анатомії з метою визначення їх впливу на засвоєння навчального матеріалу та рівень когнітивного навантаження студентів. Результати. Показано, що когнітивне навантаження є важливою проблемою в медичній освіті, особливо під час вивчення анатомії через великий обсяг складної візуальної інформації. Виявлено переваги технології доповненої реальності перед традиційними методами навчання, зокрема здатність забезпечити достатнє просторове розуміння матеріалу, підвищення ефективності засвоєння знань, мотивації та активності здобувачів медичної освіти. Встановлено, що інструменти доповненої реальності сприяють покращенню результатів навчання, полегшенню розуміння анатомічних структур і зниженню когнітивного навантаження завдяки поєднанню різних типів представлення інформації. Висновки.Технології доповненої реальності є ефективним інструментом когнітивної підтримки навчання анатомії, що забезпечує оптимізацію когнітивного навантаження та підвищення якості освітніх результатів. Їх інтеграція в навчально-педагогічний процес є науково обґрунтованою і педагогічно доцільною, однак потребує ретельного методичного дизайну, дидактичної адаптації контенту та врахування принципів когнітивної ергономіки з метою запобігання інформаційному перевантаженню здобувачів вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Сергій Олегович Турчененко, Олександр Миколайович Тяпченко, Ірина Євгенівна Копко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дидактичний потенціал віртуальних інструментів і платформ для дистанційної освіти в підготовці майбутніх фахівців із фізичного виховання: огляд літератури
Швидка цифровізація вищої освіти та поширення форматів дистанційного навчання посилили необхідність оцінювання педагогічної ефективності віртуальних інструментів і платформ у професійній підготовці майбутніх фахівців із фізичного виховання. Метадослідження полягає в аналізі дидактичного потенціалу та освітньої ефективності сучасних віртуальних інструментів і платформ, що використовуються в дистанційній освіті для підготовки майбутніх фахівців із фізичного виховання та спорту. Методи: аналіз наукової літератури – для вивчення наявних напрацювань із проблематики; узагальнення та систематизація – для представлення результатів дослідження. Результати. У дослідженні проаналізовано теоретичні засади та практичні можливості інтеграції цифрових технологій у навчальний процес закладів вищої освіти. Розглянуто головні групи віртуальних освітніх інструментів і платформ, що застосовуються в дистанційному навчанні, зокрема системи управління навчанням, платформи для відеоконференцій та інтерактивні цифрові сервіси для створення навчального контенту. Встановлено, що інтеграція віртуальних платформ в освітній процес суттєво розширює дидактичні можливості дистанційного навчання, забезпечуючи гнучкий доступ до освітніх ресурсів, сприяючи візуалізації теоретичного матеріалу, пов’язаного з фізичною культурою та спортивною підготовкою, а також активному залученню здобувачів освіти до освітнього процесу. Зазначено, що систематичне використання цифрових освітніх технологій сприяє розвитку ключових професійних компетентностей майбутніх фахівців із фізичного виховання, зокрема методичних, комунікативних і цифрових компетентностей, а також навичок самостійного навчання та критичного аналізу освітньої інформації. Обґрунтовано, що поєднання платформ управління навчанням, засобів синхронної комунікації та інтерактивних цифрових сервісів створює комплексне цифрове освітнє середовище, здатне забезпечити ефективне дистанційне навчання. Висновки. Встановлено, що раціональне та педагогічно обґрунтоване використання сучасних віртуальних інструментів і платформ підвищує ефективність дистанційної освіти та сприяє покращенню якості професійної підготовки майбутніх фахівців із фізичного виховання в сучасному цифровому освітньому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Володимирівна Довбенко, Ірина Миколаївна Луценко, Сергій Віталійович Самойлик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Академічна доброчесність в епоху ChatGPT у закладах вищої освіти
У статті проаналізовано вплив стрімкого розвитку технологій штучного інтелекту, зокрема інструментів на кшталт ChatGPT, на трансформацію освітнього процесу у закладах вищої освіти. Встановлено, що активне впровадження генеративних систем розширює можливості навчання та цифрової підтримки освітньої діяльності, однак водночас актуалізує низку викликів у сфері академічної доброчесності, зокрема щодо самостійності виконання робіт, визначення авторства та коректного використання цифрових ресурсів. Метою статті є аналіз впливу використання ChatGPT та інших генеративних систем штучного інтелекту на дотримання принципів академічної доброчесності у закладах вищої освіти, виявлення основних ризиків і можливостей, пов’язаних із їх застосуванням в освітньому процесі, а також окреслення підходів до формування ефективних політик і практик забезпечення академічної доброчесності в умовах цифрової трансформації освіти. Методологічну основу дослідження становлять аналіз і синтез наукових джерел, порівняльний аналіз, систематизація й узагальнення наукових підходів, а також структурно-функціональний аналіз, застосовані для оцінювання впливу генеративного штучного інтелекту на дотримання принципів академічної доброчесності в закладах вищої освіти. У результаті дослідження встановлено, що використання ChatGPT створює як нові можливості для навчання (підвищення доступності інформації, підтримка самостійної роботи здобувачів освіти), так і суттєві ризики порушення академічної доброчесності, зокрема плагіату та несанкціонованої допомоги. Виявлено недостатній рівень готовності багатьох закладів освіти до ефективного регулювання використання таких технологій. Водночас визначено, що впровадження чітких політик, розвиток цифрової грамотності та переорієнтація методів оцінювання можуть зменшити ці ризики. У висновках зазначено, що поширення ChatGPT та інших генеративних систем штучного інтелекту зумовлює необхідність переосмислення традиційних підходів до забезпечення академічної доброчесності в закладах вищої освіти. Останні повинні адаптувати освітні стратегії, впроваджувати нові нормативні рамки та формувати культуру відповідального використання штучного інтелекту. Забезпечення балансу між інноваціями та етичними стандартами є важливим чинником збереження якості вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Ірина Олексіївна Кучинська, Зоряна Зенонівна Фалинська, Сергій Михайлович Сапрікін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Value-Based Attitude toward Older Generation in the Future Social Workers’ Professional Readiness Structure
The relevance of the study is determined by demographic population ageing, the growing need for high-quality social services for older generation , the necessity of overcoming ageist and paternalistic attitudes in social work, and the increasing importance of the ethical component in the professional education of future specialists. The aim of the research is to theoretically clarify the essence of a value-based attitude toward older generation, substantiate its place in the structure of future social workers’ professional readiness, and identify the substantive characteristics of this phenomenon in the context of contemporary professional training. The research methods included theoretical analysis, generalisation, systematisation, and comparison of scholarly approaches to the professional readiness of future social workers, gerontological training, students’ attitudes toward older generation , empathy, intergenerational interaction, and non-discriminatory practice. Structural and logical analysis was used to determine the place of a value-based attitude within the system of professional readiness, while analytical modelling was applied to distinguish its substantive characteristics, criteria, indicators, and pedagogical conditions for its formation. The results of the study made it possible to substantiate a value-based attitude toward older generation as an integral personal and professional characteristic of a future social worker. Its manifestations were identified in respect for the dignity of an older person, recognition of their autonomy, life experience, social agency, right to choice, participation in community life, and partnership-based interaction in the process of social support. It has been demonstrated that a value-based attitude performs integrative and meaning-making functions, as it connects the motivational-value, cognitive, emotional-empathic, communicative-activity, and reflective components of professional readiness. The criteria for the formation of this phenomenon have been defined as motivational-value, cognitive, emotional-empathic, behavioural-activity, and reflective. It is concluded that a value-based attitude toward older generation should be regarded not as a secondary manifestation of a general humanistic orientation, but as an important component of future social workers’ professional readiness. Its purposeful formation contributes to improving the quality of professional training, developing ethical sensitivity, overcoming ageism, and promoting partnership-based, non-discriminatory interaction with older generation.
Авторське право (c) 2026 Nina Tverezovska, Tetiana Hryhorenko, Daria Suprun, Iryna Demchenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Понятійно-категоріальна модель професійної компетентності майбутніх фахівців сфери технологій та дизайну: сутність і структура поняття
У статті розглядається проблема формування професійної компетентності майбутніх дизайнерів‑технологів у контексті цифровізації освітнього процесу та забезпечення їхньої професійної мобільності. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю розробки цілісної моделі готовності здобувачів до діяльності в умовах соціально‑економічної нестабільності, що водночас передбачає подолання суперечностей між традиційними методами навчання та потребою розвитку технологічного мислення. Мета дослідження полягала у обґрунтуванні понятійно‑категоріальної моделі професійної компетентності майбутніх фахівців у сфері технологій та дизайну. У процесі дослідження використовувались методи: системно‑структурний аналіз літератури, моделювання для візуалізації структури компетентності, дедуктивний метод для визначення освітніх детермінант. Результати. Запропоновано узагальнене визначення компетентності як інтегративного утворення, що включає мотиваційно‑ціннісний, когнітивний, операційно‑діяльнісний, технологічний та оцінно‑вольовий компоненти. Обґрунтовано понятійно‑категоріальну модель професійної компетентності майбутніх фахівців технологій та дизайну. Модель постає цілісною системою, що показує взаємозв’язок і взаємозалежність між психолого‑педагогічним, інструментально‑технологічним, професійно‑творчим та контекстно‑адаптивним векторами, які інтегруються у результат – професійну компетентність, забезпечену внутрішніми ресурсами, цифровими технологіями та освітнім середовищем. Висновки. Запропонована модель є визначальною у науковому обґрунтуванні та визначенні педагогічних умов формування професійної компетентності майбутніх фахівців технологій та дизайну, оскільки саме вона демонструє взаємозв’язок готовності, освітнього середовища й інноваційних практик, забезпечуючи адаптивність і конкурентоспроможність у цифрову добу. Особливий акцент зроблено на інноваційних аспектах – апсайклінгу та володінні сучасним програмним забезпеченням (CAD, CLO 3D).
Авторське право (c) 2026 Богдан Миколайович Чепелюк, Оксана Петрівна Козарь, Магдалина Василівна Опачко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування інженерного мислення здобувачів вищої освіти в умовах інтегрованого викладання технічних дисциплін
Метою статті є теоретико-емпіричне обґрунтування моделі формування інженерного мислення здобувачів вищої освіти та визначення ефективності сучасних педагогічних технологій у цьому процесі. Методи. У дослідженні застосовано комплекс загальнонаукових і педагогічних методів: теоретичний аналіз і узагальнення джерел для визначення сутності інженерного мислення; системний аналіз – для обґрунтування моделі його формування; моделювання – для розробки педагогічної системи; емпіричні методи (анкетування, кількісний і якісний аналіз) – для оцінювання ефективності освітніх технологій. Експериментальну базу становили здобувачі технічних спеціальностей. Результати. У статті уточнено сутність інженерного мислення як інтегративної здатності до аналізу, моделювання, проєктування та оптимізації технічних систем. Розроблено структурно-функціональну модель його формування (цільовий, змістовий, процесуальний, результативний компоненти). Обґрунтовано дидактичні принципи (міждисциплінарність, системність, практична спрямованість) і визначено ефективні методи та технології (проєктне навчання, кейс-метод, моделювання, інтегровані лабораторні роботи, flipped learning, VR/AR). Емпірично підтверджено їх високу результативність: 74,3% здобувачів оцінюють їх як більш ефективні порівняно з традиційними, зафіксовано позитивний вплив на мотивацію (65,7%) і практичну підготовку (до 88,6%). Доведено інтегративний характер формування інженерного мислення з домінуванням комплексного розвитку його компонентів. Висновки. Встановлено, що ефективність формування інженерного мислення забезпечується системним поєднанням міждисциплінарної інтеграції, практико-орієнтованих методів і технологій навчання. Підтверджено доцільність впровадження інтегрованих педагогічних моделей, орієнтованих на діяльнісний характер освітнього процесу. Результати дослідження засвідчують переваги сучасних освітніх технологій у підготовці майбутніх інженерів і можуть бути використані для вдосконалення змісту та організації технічної освіти.
Авторське право (c) 2026 Таїсія Іванівна Похлебіна, Галина Іванівна Оляш, Юрій Леонідович Лимаренко, Світлана Василівна Добровольська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Іншомовна підготовка як складова професійної компетентності майбутнього лікаря
Стаття присвячена ролі іншомовної підготовки як важливої складової професійної компетентності майбутнього лікаря. Визначається значення володіння іноземною мовою, зокрема англійською для професійного розвитку медичних працівників, їхньої мобільності, а також інтеграції в міжнародну медичну спільноту. Визначено, що знання іноземних мов відкриває доступ до сучасних медичних досліджень, новітніх технологій та методик лікування, а також сприяє розвитку комунікативних навичок, необхідних для ефективної взаємодії з іноземними пацієнтами та колегами. У статті розглядаються основні методи та підходи до іншомовної підготовки в медичних навчальних закладах вищої освіти, а також важливість стандартизації та підтримки викладачів на різних рівнях організації навчального процесу. Висвітлюються переваги іншомовної підготовки для професійного зростання лікарів, підвищення їх конкурентоспроможності та участі у міжнародних проектах. Описано особливості іншомовної професійної підготовки у закладах вищої освіти та її структурні компоненти. Проведено теоретичний аналіз понять «професійна освіта», «іншомовна професійна підготовка». Виділено методичні підходи, що застосовуються під час професійної підготовки майбутніх лікарів, а також розглянуто можливості формування іншомовної професійної підготовки. Встановлено, що розвиток іншомовної підготовки майбутнього лікаря включає формування вміння застосовувати здобуті знання для вирішення професійних завдань в іншомовному середовищі. Це передбачає гнучкість системи знань з оптимальним поєднанням предметного та проблемного підходів до навчання. Важливою умовою є використання навчально-методичних матеріалів для ефективного засвоєння іншомовної кваліфікації лікаря, а також постійний розвиток змісту професійного навчання і засвоєння іноземної мови за принципом інтеграції.
Авторське право (c) 2026 Віра Петрівна Чорноус, Галина Йосипівна Гусар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Структура та зміст фахової компетентності викладача в умовах Agile-орієнтованої підготовки майбутніх ІТ-фахівців
У статті розглянуто проблему фахової компетентності викладача в умовах Agile-орієнтованої підготовки майбутніх ІТ-фахівців. Актуальність дослідження зумовлена тим, що впровадження Agile-підходу у вищій ІТ-освіті потребує не лише оновлення змісту, форм і методів навчання, а й переосмислення ролі викладача, здатного організовувати ітеративне навчання, фасилітувати командну взаємодію, забезпечувати гнучке планування, постійний зворотний зв’язок і орієнтацію на проміжний та кінцевий результат. Метою статті є визначення структури та змісту фахової компетентності викладача в контексті Agile-орієнтованої підготовки майбутніх ІТ-фахівців. У роботі використано аналіз наукових джерел, узагальнення підходів до трактування понять «компетентність», «професійна компетентність» і «фахова компетентність», а також теоретичне моделювання структури фахової компетентності викладача. Обґрунтовано, що фахова компетентність викладача є конкретизованою складовою його професійної компетентності та безпосередньо пов’язана зі специфікою галузі підготовки, змістом навчання, способами організації освітнього процесу та вимогами до результатів професійної підготовки. Визначено, що в умовах Agile-орієнтованої підготовки майбутніх ІТ-фахівців у структурі фахової компетентності викладача доцільно виокремлювати методолого-дидактичну, проєктувально-організаційну, фасилітаційно-комунікативну, цифрово-інструментальну, оцінювально-аналітичну та рефлексивно-адаптивну складові. Показано, що їх сукупність забезпечує цілісну реалізацію Agile-орієнтованого підходу та виступає важливим чинником формування готовності майбутніх ІТ-фахівців до професійної діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язано з обґрунтуванням педагогічних умов і засобів розвитку фахової компетентності викладача та емпіричною перевіркою її впливу на результати Agile-орієнтованої підготовки.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Олександрівна Жирова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація та практико-зорієнтована підготовка майбутніх викладачів: роль асистентської практики у формуванні професійної компетентності та оцінювання її якості
У статті висвітлено актуальні підходи до організації виробничої (асистентської) практики здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти педагогічного спрямування в умовах трансформації сучасного освітнього середовища. Представлено практичний досвід реалізації асистентської практики як цілісного, поетапно структурованого процесу професійного становлення майбутнього викладача закладу вищої освіти за освітньо-професійною програмою «Педагогіка. Управління закладом освіти». Визначено нормативно-правові та компетентнісні засади організації практичної підготовки, зокрема у контексті вимог професійного стандарту викладача закладу вищої освіти та сучасних тенденцій розвитку вищої освіти України. Розкрито структурно-змістові етапи асистентської практики, що забезпечують послідовну інтеграцію здобувачів у реальне освітнє середовище, формування здатності до педагогічної, науково-методичної, організаційної та управлінської діяльності. Обґрунтовано роль виробничої (асистентської) практики як системоутворювального компонента формування професійної кваліфікації майбутнього викладача, що забезпечує інтеграцію теоретичної підготовки з практичною діяльністю, розвиток рефлексивних умінь, професійної автономії та готовності до виконання трудових функцій. Акцентовано увагу на використанні сучасних цифрових технологій, інструментів забезпечення якості освіти, а також інтерактивних форм навчання у процесі практичної підготовки. Визначено систему оцінювання результатів асистентської практики, що має інтегрований, компетентнісно орієнтований характер і забезпечує діагностику сформованості програмних результатів навчання та професійних компетентностей відповідно до трудових функцій викладача. Доведено, що впровадження запропонованої моделі організації асистентської практики сприяє підвищенню якості професійної підготовки магістрів, формуванню їх готовності до ефективної діяльності у закладах вищої освіти та адаптації до викликів цифровізації й сучасних соціально-економічних умов.
Авторське право (c) 2026 Маріанна Миколаївна Ручкіна, Олег Олександрович Долженков, Наталія Миколаївна Черненко, Ірина В’ячеславівна Бринза, Оксана Олександрівна Сакалюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Development of Professional Competencies of Future Preschool Teachers in Preschool Education Institutions through Digital Technologies: Foreign Research and Pedagogical Discourse
Objective. The purpose of the article is a theoretical analysis of foreign scientific and pedagogical discourse on the development of professional competencies of future educators of preschool educational institutions using digital technologies and the identification of modern conceptual approaches and trends in the formation of their digital competence in the international educational space. Methods. The study employs the methods of theoretical analysis, generalization and systematization of foreign scientific sources dedicated to digital transformation in education, professional training of future educators and the development of their digital competence. Results. The analysis demonstrates that foreign scientific and pedagogical discourse treats digital competence as an integrative component of the professional training of a future educator. The study identifies leading approaches to the professional training of future educators of preschool educational institutions. It has been established that digital technologies are considered not only as tools for organizing education, but also as factors that transform the content and methods of professional training. Emphasis is placed on developing the ability of future educators to design a safe digital educational environment, effectively adapt digital content to the developmental and age characteristics of preschool children, and ensure methodologically appropriate integration of technological tools into the educational process in accordance with pedagogical goals. The results also show that foreign studies increasingly emphasize the continuous professional development of educators, digital ethics, and the creation of a favorable digital educational environment. Conclusions. The study concludes that the development of professional competencies of future preschool educators using digital technologies is a complex and multidimensional process that requires the integration of pedagogical, technological, communicative, and ethical components.
Авторське право (c) 2026 Oksana Kobyletska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Управління навчанням іноземної мови фахівців технологічної та професійної освіти при онлайн-взаємодії у віртуальному освітньому середовищі університету
у статті досліджено теоретичні та практичні аспекти управління навчанням іноземної мови фахівців технологічної та професійної освіти при онлайн-взаємодії у віртуальному освітньому середовищі університету. Метою статті є розробка та визначення умов для впровадження моделі ефективного управління навчанням іноземної мови при онлайн-взаємодії у віртуальному освітньому середовищі університету. Методи дослідження: теоретичний аналіз наукових джерел, систематизація, узагальнення, порівняльний аналіз, моделювання. У процесі дослідження проаналізовано сучасні підходи до організації онлайн-навчання іноземної мови у закладах вищої освіти України та світу. У результаті дослідження визначено ключові компоненти процесу управління навчальною діяльністю студентів при онлайн-взаємодії, розроблено модель навчання при онлайн-взаємодії у віртуальному освітньому середовищі університету, виокремлено дидактичні принципи, закономірності та властивості управління навчанням іноземної мови. З'ясовано, що ефективність управління навчанням іноземної мови у віртуальному освітньому середовищі безпосередньо залежить від рівня використання сучасних освітніх технологій, професійної компетентності викладача та організаційно-методичного забезпечення навчального процесу. Проаналізовано використання LMS-платформ, зокрема Moodle, як основного інструменту організації онлайн-навчання. Висновки. Розроблена модель управління навчальною діяльністю при онлайн-взаємодії у віртуальному освітньому середовищі університету базується на синтезі загальної теорії управління та психолого-педагогічної теорії навчальної діяльності. Реалізація суб'єкт-суб'єктних відносин, принципу діалогічності та технології координаційного управління значно покращує узгодженість дій суб'єктів педагогічного процесу та підвищує ефективність навчання іноземної мови. Запропонована модель може бути використана для вдосконалення практики викладання іноземної мови у закладах вищої освіти України.
Авторське право (c) 2026 Гліб Сергійович Лазаренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування інформаційної стійкості в умовах штучно згенерованої реальності: виклики для професійної підготовки фахівців сектору безпеки і оборони
Мета. Обґрунтувати сутність інформаційної стійкості в умовах штучно сконструйованої інформаційної реальності, трансформація якої інтенсифікується під впливом сучасних технологій та викликів повномасштабної агресії російської федерації проти України, а також визначити оновлені педагогічні підходи до формування інформаційної стійкості у процесі професійної підготовки майбутніх фахівців сектору безпеки і оборони. Методи. Методологічну основу дослідження становить міждисциплінарний підхід, що поєднує положення військової педагогіки, теорії інформаційної безпеки, когнітивних наук та синергетики. Використано методи теоретичного аналізу і синтезу для узагальнення наукових підходів, порівняльного аналізу для зіставлення традиційних і сучасних моделей підготовки, концептуалізації для уточнення змісту поняття інформаційної стійкості, а також системного узагальнення для визначення педагогічних принципів її формування. Застосовано елементи проблемно-орієнтованого підходу для інтерпретації професійної підготовки як діяльності в умовах когнітивної невизначеності. Результати. Встановлено, що трансформація інформаційного середовища зумовлює зміну об’єкта професійної підготовки - від інформації як сукупності даних до умов її функціонування, що характеризуються невизначеністю, багатошаровістю та можливістю штучного конструювання правдоподібних повідомлень. Уточнено зміст поняття інформаційної стійкості як інтегральної професійної якості, що включає когнітивну автономію, здатність працювати з неповними та суперечливими даними та приймати обґрунтовані рішення. Запропоновано педагогічну модель її формування, визначено систему дидактичних принципів (невизначеності, правдоподібної помилки, когнітивного навантаження, метакогнітивної рефлексії) та обґрунтовано відповідні освітні інструменти. Висновки. Доведено необхідність переорієнтації професійної підготовки з передачі знань на формування здатності діяти в умовах когнітивної складності та інформаційної невизначеності. Перспективи досліджень пов’язані з розробленням прикладних методик та їх емпіричною перевіркою.
Авторське право (c) 2026 В’ячеслав Вікторович Бабський, Тетяна Василівна Черненко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективні засоби формування іншомовної лексичної компетентності здобувачів вищої освіти
Володіння іноземною мовою розглядається як необхідна складова професійної компетентності сучасного здобувача вищої освіти, оскільки забезпечує ефективну міжкультурну комунікацію, доступ до міжнародних наукових ресурсів та участь у професійній діяльності на глобальному рівні. Метою статті є дослідження проблеми формування іншомовної лексичної компетентності у здобувачів вищої освіти як важливої складової професійній підготовки майбутніх фахівців в умовах глобалізації та інтеграції України до європейського освітнього простору. Методи. У дослідженні проаналізовано теоретичні підходи до розвитку лексичної компетентності, зокрема її структуру та ключові навички, серед яких словотворення, лексична сполучуваність і доречне використання лексичних одиниць у різних комунікативних ситуаціях. Особливу увагу приділено ефективним методам навчання, таким як робота з автентичними текстами, впровадження системи ретельно підібраних вправ, а також застосування інтерактивних і цифрових технологій. Розглянуто роль адаптивних цифрових платформ, гейміфікації, мобільного навчання та інструментів штучного інтелекту, зокрема чат-ботів, у сприянні автономному навчанню, активному повторенню та інтенсивній мовній практиці. Результати. Результати дослідження свідчать, що комплексне використання зазначених методів значно покращує засвоєння словникового запасу, зміцнює рецептивні та продуктивні мовленнєві навички та сприяє розумінню фахових текстів, участі в наукових дискусіях і підготовці академічних робіт. Крім того, розвиток лексичної компетентності сприяє формуванню ширшої комунікативної компетентності, посиленню міжкультурної обізнаності, а також підвищує професійну мобільність і конкурентоспроможність студентів на сучасному ринку праці. Також підкреслюється важливість поетапної організації формування лексичної компетентності: семантизації, автоматизації та відтворення, що забезпечує ефективне розуміння, засвоєння та активне використання лексичних одиниць у різних професійних і комунікативних ситуаціях. Висновки. У статті обґрунтовано, що комплексний підхід, який поєднує традиційні вправи, автентичні матеріали та сучасні цифрові технології, сприяє формуванню високого рівня іншомовної лексичної компетентності. Це забезпечує розвиток мотивації, навичок саморегульованого навчання та готовності майбутніх фахівців до успішної діяльності в міжнародному професійному й академічному середовищі.
Авторське право (c) 2026 Олена Сергіївна Резунова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Лінгвометодичне забезпечення теми «Нормативний аспект англійської термінології медичного тексту. Концепт, поняття, термін»
У статті представлено лінгвістичне та методичне забезпечення процесу оволодіння здобувачами третього (освітньо-наукового) рівня вищої освіти «Доктор філософії» англійською медичною термінологією, яке спрямоване на поглиблення знань, необхідних для наукової діяльності, читання міжнародної літератури та комунікації. У фокусі дослідження спеціалізована лінгвометодична підтримка у здобутті навичок, що стосуються забезпечення лінгвістичної нормативності медичних термінів. Мета роботи полягає у розробці комплексного аналізу змісту та особливостей організації концептосфери «rehabilitation» шляхом виявлення та аналізу мовних засобіворганізації концепту «surgery», що вербалізують його як складову концептосфери «rehabilitation». На різних етапах дослідження використовуються такі загальнонаукові та лінгвістичніметоди: дефініційний та компонентний аналіз, контекстуальний аналіз, структурно-семантичний аналіз. Результати. В рамках дослідження на основі засобів мовної репрезентації концепту та його когнітивних властивостей змодельовано структуру аналізованої концептосфери «rehabilitation», зокрема її компонента – концепта «surgery». Практична значущість результатів полягає у можливості використання отриманих даних: у навчальному процесі майбутніх медичних працівників; у дослідницькій діяльності; при укладанні англо-українських термінологічних словників; для участі у міжнародних медичних конференціях; у міжнародній співпраці та професійній мобільності фахівців; для перекладу реабілітаційної документації. Висновки. Медична термінологія, як частина загальної термінології, характеризується високим ступенем нормативності, що забезпечує точність і однозначність в описі медичних явищ. У термінології медичного тексту концепт, поняття та термін тісно пов'язані, але мають різні значення. Концептуальний опис реабілітації як стратегії здоров'я та концепту «surgery» як його компоненту може служити посиланням для будь-якої професійної дисципліни, пов’язаної з реабілітацією всередині чи поза сектором охорони здоров’я та для постачальників послуг.
Авторське право (c) 2026 Валентина Володимирівна Бебих https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методичний потенціал поезії Максима Кривцова у процесі викладання когнітивної поетики
У статті розглянуто теоретико-методичні засади використання сучасної української воєнної поезії як джерельного матеріалу для викладання когнітивної поетики у закладах вищої освіти. Мета статті полягає в теоретико-методичному обґрунтуванні дидактичного потенціалу поетичної збірки Максима Кривцова «Вірші з бійниці» (2024) як репрезентативної ілюстративної бази для навчання літературознавчо-когнітивного підходу до аналізу текстів у закладах вищої освіти, а також у виявленні та системному описі когнітивних механізмів конструювання емоційних концептів у сучасній українській воєнній поезії. У дослідженні використано інтегративну методологію, що синтезує теорію концептуальної метафори Джорджа Лакоффа і Марка Джонсона, концептуальні положення Золтана Кевечеша, фреймову семантику Чарльза Філмора, етнолінгвістичний підхід, заснований на теорії семантичних примітивів Анни Вежбицької, а також когнітивно-граматичну теорію профілювання Рональда Лангакера. На основі окресленої теоретичної бази сформовано методичний апарат дослідження, який включає концептуальний аналіз поетичного тексту, моделювання метафоричних структур, фреймовий аналіз і аксіологічну інтерпретацію емотивної лексики. У результаті дослідження визначено архітектуру емоціоконцепту як трикомпонентної структури, що охоплює понятійне ядро, образно-асоціативну периферію та ціннісно-оцінну складову. Виявлено систему домінантних емоціоконцептів збірки, таких як ВІЙНА, НУЛЬОВА ІДЕНТИЧНІСТЬ, ЛЮБОВ–НОРМАЛЬНІСТЬ, СТРАХ–СМЕРТЬ, БУДЕННІСТЬ. Встановлено, що в поезії Кривцова традиційні метафоричні моделі зазнають деформації під тиском травматичного досвіду, поступаючись принципово новим конфігураціям. Описано механізми фреймової деформації, семантичної інверсії та концептуальної градації від тілесного до космічного рівня репрезентації. Розроблено трирівневу модульну модель викладання теми (теоретичний, аналітичний і продуктивний модулі) загальним обсягом 4–6 аудиторних годин, а також систему з чотирьох типів завдань, організованих за принципом поетапного ускладнення, від рецептивного картування концептуальних метафор до самостійного концептуального аналізу. Згідно з висновками, збірка «Вірші з бійниці» постає як методично продуктивний матеріал для університетського курсу когнітивної поетики, що зумовлено синергією її документальної автентичності, когнітивної виразності та аксіологічної насиченості. Інтеграція сучасної воєнної поезії в освітній процес забезпечує високий рівень рецептивної релевантності для студентської аудиторії XXI століття, трансформуючи інтерпретацію поетичного тексту з рівня формалізованої навчальної процедури в площину осмисленої інтелектуальної рефлексії колективного національного досвіду. Перспективи подальших студій окреслюються розширенням дослідницького корпусу, здійсненням компаративного аналізу емоціоконцептів у доробку різних авторів сучасної української воєнної поезії, а також поглибленим вивченням рецептивного аспекту декодування концептуальних структур студентською аудиторією.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Миколаївна Старостенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міждисциплінарна інтеграція у формуванні комунікативної компетентності майбутніх лікарів
У статті комплексно розглянуто проблему формування комунікативної компетентності майбутніх лікарів на основі міждисциплінарної інтеграції як одного з провідних напрямків модернізації сучасної медичної освіти. Обґрунтовано, що в умовах динамічних змін у системі охорони здоров'я, зростання ролі пацієнтоорієнтованого підходу та цифровізації медичної практики, особливої актуальності набуває здатність майбутніх спеціалістів до ефективного професійного спілкування. Підкреслено, що комунікативна компетентність лікаря – це складне інтегративне утворення, яке поєднує знання, вміння, навички, цінності та особистісні якості, необхідні для ефективної взаємодії з пацієнтами, їхніми родинами, колегами та представниками інших професійних груп. У дослідженні наголошується на важливості поєднання медичних, соціально-гуманітарних та педагогічних знань, що забезпечує цілісність професійної підготовки майбутніх лікарів. Доведено, що міждисциплінарна інтеграція сприяє формуванню клінічного мислення, розвитку емпатії, толерантності, етичної відповідальності та здатності до конструктивного діалогу. Особлива увага приділяється ролі гуманітарних дисциплін (психології, етики, соціології, педагогіки) у розвитку комунікативної культури майбутнього лікаря, а також формуванню навичок освітньої діяльності, спрямованої на підвищення рівня медичної обізнаності населення. Визначено, що міждисциплінарний підхід створює умови для інтеграції теоретичних знань та практичних навичок, сприяє формуванню ціннісних орієнтацій, професійної ідентичності та готовності до міжпрофесійної взаємодії. У статті основна увага приділяється використанню сучасних цифрових технологій (онлайн-платформ, симуляційних середовищ, телемедицини, інтерактивних освітніх ресурсів) як ефективного інструменту інтеграції знань та розвитку комунікативних навичок. Підкреслюється, що цифрові засоби навчання розширюють можливості моделювання професійних ситуацій, формують навички дистанційного спілкування та самостійного навчання. Результати дослідження свідчать про те, що впровадження міждисциплінарної інтеграції у підготовку майбутніх лікарів забезпечує підвищення якості освітнього процесу, сприяє формуванню конкурентоспроможного спеціаліста, здатного до ефективного професійного спілкування, критичного мислення, етичної поведінки та активної навчальної діяльності в умовах сучасного медичного середовища.
Авторське право (c) 2026 Юлія Ігорівна Колісник-Гуменюк, Василь Васильович Гуменюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реалізація педагогічних умов формування інформаційно-технологічної компетентності майбутніх менеджерів освіти
Проблема формування інформаційно-технологічної компетентності майбутніх менеджерів освіти розглядається в сучасній науці з різних позицій, що зумовлює наявність різноманітних підходів до її вирішення. Цифровізація освітнього простору, розвиток інформаційно-комунікаційних технологій та інтеграція України у європейський освітній простір об’єктивно вимагають перегляду підходів до професійної підготовки майбутніх керівників закладів освіти. Такі зміни мають бути спрямовані на підвищення рівня їхньої професійної компетентності, зокрема інформаційно-технологічної, відповідно до сучасних вимог та стандартів. Практика свідчить, що недостатній рівень сформованості інформаційно-технологічної компетентності, а також обмеженість умінь використання цифрових інструментів у професійній діяльності негативно впливають на ефективність управління освітніми процесами. Метою статті є висвітлення результатів експериментальної роботи щодо реалізації педагогічних умов формування інформаційно-технологічної компетентності майбутніх менеджерів освіти у процесі професійної підготовки. Результати дослідження представлені через поетапне впровадження педагогічних умов у процес професійної підготовки майбутніх менеджерів освіти. Програма експериментальної роботи була спрямована на вирішення ключових завдань професійної підготовки майбутніх менеджерів освіти та формування у них інформаційно-технологічної компетентності, а саме: розкриття ролі інформаційно-технологічної компетентності як інтегративної особистісної якості у професійному становленні майбутнього керівника закладу освіти; формування технологічних основ використання інформаційно-комунікаційних засобів у процесі управлінської діяльності; забезпечення засвоєння змістового наповнення основних компонентів інформаційно-технологічної компетентності, зокрема когнітивного, мотиваційного та діяльнісного; сприяння розвитку навичок роботи з цифровими ресурсами та формування інформаційно-цифрової культури; забезпечення готовності майбутніх менеджерів освіти до прийняття управлінських рішень на основі аналізу інформації та використання сучасних цифрових технологій; підготовка їх до професійної діяльності в умовах цифрової трансформації освіти. Експериментально-дослідна робота реалізовувалася за такими напрямами: підвищення методичної компетентності викладачів закладів вищої освіти щодо використання інформаційних технологій у професійній підготовці; впровадження інноваційних методів навчання на основі практико-орієнтованого та інтерактивного підходів; реалізація дидактичного потенціалу навчальних дисциплін із використанням цифрових ресурсів; залучення студентів до проєктної, дослідницької та практичної діяльності з використанням інформаційних технологій; формування навичок самоменеджменту та професійного саморозвитку в умовах цифрового освітнього середовища. Робиться висновок, що реалізація педагогічних умов формування інформаційно-технологічної компетентності майбутніх менеджерів освіти забезпечила позитивну динаміку розвитку всіх її компонентів, підвищення рівня готовності студентів до ефективного використання інформаційно-комунікаційних технологій у професійній діяльності, а також сприяла формуванню здатності до прийняття обґрунтованих управлінських рішень в умовах цифровізації освіти. У результаті експериментальної роботи було підтверджено ефективність запропонованих педагогічних умов, що виявилося у зростанні рівня інформаційно-технологічної компетентності майбутніх менеджерів освіти, розвитку їхньої цифрової культури, професійної мобільності та готовності до саморозвитку й самовдосконалення в умовах сучасного інформаційного суспільства.
Авторське право (c) 2026 Олександр Валерійович Семесенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Синтетична теорія еволюції у шкільному курсі біології: від наукової концепції до методики викладання
Систематизовано ключові положення синтетичної теорії еволюції (СТЕ) у контексті їх педагогічної адаптації до шкільного курсу біології та обґрунтовано ефективні методичні підходи до подолання стійких концептуальних помилок здобувачів освіти під час вивчення еволюційної теорії. Використано наступні методи: теоретичний аналіз і синтез наукової та методичної літератури, порівняльний аналіз підходів до викладання еволюційної теорії у закладах освіти, узагальнення даних сучасних педагогічних досліджень з ідентифікації та подолання концептуальних помилок здобувачів освіти . Встановлено, що синтетична теорія еволюції, яка виникла у 1930–1950-х роках як синтез дарвінізму, менделівської генетики та популяційної генетики, залишається домінуючою парадигмою біологічної освіти, хоча сучасна наука розвивається у напрямі розширеного еволюційного синтезу (ЕЕС). Виявлено три основні групи концептуальних помилок здобувачів освіти : телеологічні (пояснення еволюції через мету чи намір), ламаркістські (успадкування набутих ознак) та щодо одиниці відбору (плутанина між індивідуальним та популяційним рівнями). Узагальнено доказову базу методичних підходів до подолання цих помилок: інквайрі-навчання, моделювання еволюційних процесів, аргументація на основі даних, зв’язок з повсякденним досвідом здобувачів освіти . Висновки: ефективне викладання СТЕ потребує інтеграції наукової точності змісту з активними методами навчання, що формують у здобувачів освіти здатність мислити еволюційно, а не лише відтворювати визначення. Для реформи НУШ критично важливим є забезпечення методичної підготовки вчителів біології до роботи зі стійкими концептуальними помилками здобувачів освіти і впровадження доказово-обґрунтованих підходів до викладання еволюційної теорії.
Авторське право (c) 2026 Надія Анатоліївна Орлик, Валерія Володимирівна Борщенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Internship as a Factor of Forming Communicative Self-Efficacy of Future Preschool Specialists in the U. S. Higher Education
The aim of the article is to provide a theoretical analysis of internship as a factor contributing to the development of communicative self-efficacy among future early childhood education professionals in U.S. higher education.. Methods. Analysis and synthesis are used to examine scholarly sources on communicative self-efficacy, internship practice, and the training of preschool teachers in the USA, followed by the generalization of the obtained information. Generalization, induction, and deduction ensure the formation of overall conclusions based on individual studies and the verification of theoretical statements within the scope of the topic. The systemic approach allows viewing internship practice as part of an integrated system of professional training for future specialists. Results. The relevance of the study is substantiated by the growing demands for the professional training of early childhood educators in the context of contemporary sociocultural transformations and the transition to a competency-based educational paradigm. It is emphasized that communicative self-efficacy is a key component of the professional readiness of future educators, ensuring effective interaction with preschool children, their parents, and colleagues, as well as contributing to the creation of a safe and developmentally supportive educational environment. The study analyzes the specific features of organizing internship in the U.S. higher education institutions, where it functions as an integrated and continuous component of professional training for future early childhood specialists. The role of partnership between universities and early childhood education institutions, mentoring, reflective practice, and the gradual involvement of students in real teaching processes is highlighted in the formation of communicative skills in general and communicative self-efficacy in particular. The importance of reflection and modern assessment tools, particularly e-portfolios, is revealed for the development of both professional and communicative competence of future early childhood educators. It is established that clinical practice in the United States serves not only as a means of gaining experience but also as a systemic factor in shaping the professional identity of future preschool teachers. Conclusions. The article concludes that despite significant scholarly interest in the issue, the development of communicative self-efficacy among future early childhood specialists in the United States during internship requires further theoretical and empirical research.
Авторське право (c) 2026 Liudmyla Matsuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Освіта як чинник соціально-економічної резилієнтності: інтеграція неформальної та формальної освіти
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню ролі освіти як ключового чинника формування резилієнтності соціально-економічного сектору у контексті подальшої відбудови держави шляхом запровадження моделі інтеграції формальної та неформальної освіти. У роботі проаналізовано багаторівневу сутність соціально-економічної резилієнтності, яку визначено як комплексну здатність системи протистояти зовнішнім і внутрішнім шокам, адаптуватися до перманентних змін, ефективно відновлюватися після кризових явищ та трансформуватися відповідно до нових умов. Доведено, що традиційна формальна освіта, попри свою фундаментальність та системність, в умовах турбулентності потребує доповнення гнучкими інструментами неформального навчання. Розглянуто парадигму навчання впродовж життя (lifelong learning) як концептуальний базис для безперервного розвитку людського капіталу. Запропоновано структурну модель інтеграції формальної та неформальної освіти, яка диференціює підходи залежно від цільової аудиторії: здобувачів вищої освіти (побудова індивідуальної освітньої траєкторії) та дорослого населення (оперативна перекваліфікація, відповідь на запити ринку праці). Особливу увагу приділено ролі мікрокваліфікацій (мікрокредитних програм) як інноваційного інструменту, що підвищує мобільність здобувачів та дозволяє швидко валідувати набуті навички. Також досліджено потенціал горизонтальної взаємодії через освіту типу peer-to-peer (P2P), що сприяє розвитку мережевої децентралізованої комунікації. Зроблено висновок, що синергія формальних і неформальних освітніх практик створює адаптивну, життєздатну екосистему, здатну не лише компенсувати освітні втрати в умовах криз, але й забезпечити випереджальний розвиток суспільства, який є критично необхідним для повоєнної відбудови, розвитку інноваційної економіки та соціальної консолідації України.
Авторське право (c) 2026 Інна Вячеславівна Сімашко, Наталія Олександрівна Франко, Софія Борисівна Шевченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Навчально-методичне забезпечення освітнього процесу як ресурс професійного розвитку майбутніх учителів
Статтю присвячено обґрунтуванню ролі навчально-методичного забезпечення освітнього процесу як ресурсу професійного розвитку майбутніх учителів у контексті трансформацій педагогічної освіти та цифровізації навчального середовища. У дослідженні використано комплекс теоретичних і емпіричних методів: аналіз психолого-педагогічних джерел, нормативних документів і наукових публікацій; узагальнення та систематизацію підходів до розуміння навчально-методичного забезпечення; анкетування здобувачів вищої педагогічної освіти; методи кількісного та якісного аналізу для інтерпретації отриманих даних. Емпіричну базу становлять результати опитування 155 студентів фізико-математичного факультету педагогічного університету. Установлено, що навчально-методичне забезпечення посідає значуще місце в освітньому процесі та розглядається здобувачами як важливий чинник професійного розвитку. Визначено, що провідним каналом доступу до навчальних матеріалів є електронні освітні середовища, зокрема платформа Moodle, що підтверджує домінування цифрових ресурсів у сучасній підготовці майбутніх учителів. З’ясовано, що найбільш затребуваними є електронні навчальні курси та цифрові освітні ресурси, тоді як традиційні форми навчально-методичного забезпечення використовуються обмежено. Виявлено позитивне сприйняття структурованості та доступності електронних курсів, водночас зафіксовано недостатню актуальність частини друкованих матеріалів. Доведено, що навчально-методичне забезпечення сприяє формуванню професійних компетентностей, підтримує індивідуалізацію освітнього процесу, розвиток здатності до самоосвіти та мотивації до професійного зростання. Виявлено потребу у вдосконаленні цифрових ресурсів, підвищенні якості електронних курсів, оновленні змісту підручників і посібників, а також у стандартизації підходів до розроблення навчально-методичних матеріалів. Встановлено вплив структури, змісту й форм представлення різних видів навчально-методичного забезпечення на формування готовності здобувачів освіти до професійного саморозвитку, рефлексії, самоорганізації та навчання впродовж життя. Дослідження підтверджує, що навчально-методичне забезпечення є інтегративним ресурсом професійного розвитку майбутніх учителів, який забезпечує не лише інформаційну підтримку освітнього процесу, а й створює умови для формування професійної автономності, рефлексивності та здатності до безперервного навчання. Водночас встановлено, що існуючі підходи до його розроблення мають фрагментарний характер і потребують систематизації. Обґрунтовано доцільність побудови цілісної моделі навчально-методичного забезпечення, яка інтегрує цифрові ресурси, сучасні дидактичні підходи та практикоорієнтовані матеріали з метою забезпечення ефективного професійного становлення майбутніх учителів.
Авторське право (c) 2026 Наталія Олександрівна Пономарьова, Юлія Сергіївна Простакова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрова трансформація стоматологічної практики та стоматологічної освіти: необхідність взаємозв’язку чи взаємовипередження?
У статті проаналізовано вплив цифрової трансформації на сучасну стоматологічну практику та стоматологічну освіту. Основну увагу приділено особливостям упровадження цифрових технологій у професійну підготовку майбутніх стоматологів, а також з’ясуванню того, наскільки освітній процес відповідає сучасним потребам цифрової стоматології. Методи. Для досягнення поставленої мети використано методи аналізу, порівняння, узагальнення та систематизації наукових джерел, присвячених цифровізації стоматологічної практики й освіти. Проаналізовано сучасні дослідження щодо використання CAD/CAM-систем, інтраоральних сканерів, віртуальної та доповненої реальності, симуляційного навчання, цифрового моделювання та штучного інтелекту у стоматології. Результати. Встановлено, що цифрові технології суттєво змінюють сучасну стоматологію, впливаючи як на клінічну практику, так і на систему професійної підготовки майбутніх лікарів-стоматологів. Використання цифрових інструментів дає змогу підвищити точність діагностики, оптимізувати процес лікування та покращити взаємодію між лікарем і пацієнтом. З’ясовано, що інтеграція цифрових технологій у стоматологічну освіту сприяє розвитку практичних навичок, аналітичного мислення та технологічної компетентності студентів. Особливого значення набувають симуляційне навчання, віртуальні 3D-середовища, цифрове моделювання та тактильні системи, які дозволяють студентам відпрацьовувати професійні навички ще до роботи з реальними пацієнтами. Водночас визначено, що розвиток цифрової стоматології часто випереджає оновлення освітніх програм, унаслідок чого виникає потреба в адаптації змісту навчання до сучасних технологічних змін. Обґрунтовано доцільність поєднання традиційних методів підготовки з цифровими технологіями та формування гібридної моделі стоматологічної освіти. Окреслено перспективні напрями розвитку цифрової стоматології, зокрема використання штучного інтелекту, телестоматології, технологій 3D-друку, віртуальної та доповненої реальності. Висновки. Цифрова трансформація стоматологічної освіти є необхідною умовою підготовки сучасного конкурентоспроможного фахівця. Ефективне використання цифрових технологій повинно поєднуватися з розвитком клінічного мислення, професійної етики та практичних навичок. Цифрові інструменти не замінюють професійну діяльність стоматолога, а розширюють можливості для підвищення якості та безпечності стоматологічної допомоги.
Авторське право (c) 2026 Оксана Василівна Єфремова, Василь Васильович Гуменюк, Ольга Михайлівна Гуменюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проєктне навчання (PBL) як інструмент реалізації міжпредметних зв’язків у STEM освіті
Мета дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні та розробці диференційованої методичної моделі інтеграції англійської мови в STEM-проєктне навчання здобувачів закладів вищої і фахової передвищої освіти технічного профілю, спрямованої на формування фахової англомовної компетентності через функціональну взаємодію мовного та предметного компонентів освітнього процесу. Методи. Дослідження ґрунтується на системному аналізі сучасних наукових публікацій у галузі STEM-освіти, проєктного навчання, англомовного навчання предмета (EMI) та інтегрованого навчання змісту і мови (CLIL). Використано порівняльний аналіз для виявлення методичних розбіжностей між контекстами закладів вищої освіти та фахової передвищої освіти, а також метод моделювання для побудови диференційованої педагогічної моделі. Результати. Встановлено, що в закладах вищої освіти іншомовна підготовка та фахові дисципліни функціонують як інституційно ізольовані системи, тоді як у закладах фахової передвищої освіти системна мовна робота в межах фахового навчання фактично відсутня. Виявлено три ключові методичні прогалини: відсутність автентичних англомовних матеріалів у проєктній діяльності; нерозробленість інструментарію для цілеспрямованого формування фахової лексичної компетентності; брак критеріїв оцінювання мовленнєвої якості у фахових роботах. На основі цього розроблено методичну модель, що включає чотири етапи з окремими варіантами реалізації для закладів вищої освіти та фахової передвищої освіти, що включає принцип спадного скаффолдингу від рецептивної роботи з автентичними матеріалами до самостійної публічної презентації результатів англійською мовою. Висновки. Запропонована модель забезпечує формування когнітивного, метакогнітивного та комунікативного вимірів міжпредметної компетентності в межах єдиного проєктного циклу, де мовна і фахова складники функціонують не як суміжні, а як взаємозалежні компоненти навчання.
Авторське право (c) 2026 Альона Юріївна Гриненко, Олександра Юріївна Мисюк, Світлана Анатоліївна Постова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Теоретичні основи військово-спеціальної підготовки офіцерів безпілотних систем в процесі підвищення кваліфікації
У статті розглянуто теоретичні основи військово-спеціальної підготовки офіцерів безпілотних систем у процесі підвищення кваліфікації. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі безпілотних систем у сучасних бойових діях, необхідністю оновлення змісту професійної військової освіти, упровадженням бойового досвіду російсько-української війни та потребою у формуванні фахової компетентності офіцерів, здатних організовувати застосування безпілотних систем у складних і динамічних умовах. Проаналізовано наукові підходи до військово-спеціальної підготовки, компетентнісного навчання, використання активних, симуляційних, змішаних і дистанційних освітніх технологій. Обґрунтовано, що військово-спеціальна підготовка офіцерів безпілотних систем має будуватися як цілісна педагогічна система, що поєднує теоретичну, тренажерну, практичну, методичну та аналітичну складові. Наукова новизна дослідження полягає в уточненні змісту військово-спеціальної підготовки офіцерів безпілотних систем у системі підвищення кваліфікації як інтегрованого процесу, що поєднує компетентнісний, діяльнісний, особистісно орієнтований і практико-симуляційний підходи. Запропоновано розглядати таку підготовку не лише як опанування технічних навичок застосування безпілотних систем, а як формування здатності офіцера планувати, організовувати, координувати, аналізувати та корегувати діяльність підрозділів безпілотних систем з урахуванням бойового досвіду, професійних стандартів і сучасних підходів НАТО до професійної військової освіти. Доведено, що ефективність військово-спеціальної підготовки забезпечується системним поєднанням методичних засад навчання військово-спеціальних дисциплін, активних методів навчання, симуляційної підготовки, самостійної роботи, регулярного оновлення змісту освітніх програм і практико-орієнтованого оцінювання результатів навчання.
Авторське право (c) 2026 Олександр Васильович Лісовий https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Teaching Pronunciation to ESP Students and Assessing Their Phonological Competence
The relevance of the study is determined by the need to develop engineering students’ phonological competence as an essential component of professional communicative competence in ESP instruction. In academic and professional communication, pronunciation difficulties may reduce intelligibility, affect the perception of technical terminology, and create obstacles during presentations, discussions, teamwork, and international academic interaction. The purpose of the study is to explore effective approaches to teaching and assessing pronunciation in ESP courses for engineering students, with particular attention to intelligibility, phonemic awareness, prosody, terminology pronunciation, native language interference, and the pedagogical potential of AI-assisted learning tools. The research methods include the analysis of recent scientific literature, comparative analysis of pronunciation teaching approaches, synthesis and generalization of methodological findings, and classroom observations conducted during ESP teaching practice at a technical university. The results of the study demonstrate that pronunciation instruction should be integrated systematically into ESP learning rather than limited to occasional correction or listening activities. Effective pronunciation training may gradually progress from individual sounds and terminology practice to phrase-level activities, sentence production, and professional oral communication tasks. The article identifies typical pronunciation difficulties faced by engineering students, including the distinction between vowel sounds and diphthongs, stress placement, clear articulation of final consonants, and the production of sounds absent in the native language. The findings also indicate that phonetic transcription may support the development of phonemic awareness, while AI-assisted learning tools and speech recognition technologies may create additional opportunities for autonomous practice, immediate feedback, and self-assessment. The conclusions indicate that pronunciation assessment in ESP instruction should primarily take into account speech intelligibility, prosody, accuracy of terminology pronunciation, and effectiveness of professional communication rather than closeness to native-like pronunciation.
Авторське право (c) 2026 Olena Volkova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Змістові аспекти професійної підготовки майбутніх землевпорядників у німецьких закладах вищої освіти
Підготовка майбутніх землевпорядників набуває дедалі більшого значення для сучасного суспільства, адже саме ці фахівці забезпечують дані для інфраструктури, будівництва, навігації, захисту навколишнього середовища і клімату, а також управління нерухомістю. Мета дослідження полягає в аналізі досвіду німецьких закладів вищої освіти, які здійснюють підготовку майбутніх землевпорядників, в аспекті змістового наповнення відповідних освітніх програм. Методи: системно-теоретичний аналіз і синтез наукової літератури з використанням практичних прикладів було застосовано для вивчення напрацювань за темою дослідження, а узагальнення – для представлення результатів дослідження і формулювання висновків. Результати. У дослідженні проаналізовано освітні програми університетів Федеративної Республіки Німеччина, які здійснюють підготовку фахівців із землеустрою, геодезії та суміжних спеціальностей. Розглянуто компоненти змісту освітніх програм, які пропонуються німецькими університетами для підготовки майбутніх землевпорядників. Визначено, що німецькі заклади вищої освіти у своїх освітніх програмах у сфері землевпорядкування з орієнтацією на геодезію комбінують їх з іншими напрямами (геоінформатика, навігація, збір геоданих, геомедійні технології тощо). Встановлено, що вони охоплюють широкий спектр курсів і модулів. Виокремлено унікальні програми програми підготовки майбутніх землевпорядників, зокрема двомовні. Констатовано доцільність використання елементів досвіду німецьких закладів вищої освіти у практику вітчизняних університетів. Висновки. Встановлено, що освітні програми з підготовки майбутніх землевпорядників у німецьких університетах створені на основі врахування професійних профілів цих фахівців. Фундаментальні наукові дослідження і класична система освіти із землеустрою зосереджені в університетах, а прикладна професійна освіта сконцентрована у спеціальних вищих школах із землеустрою. Використання в Україні позитивного досвіду німецьких закладів освіти сприятиме підвищенню конкурентоспроможності вітчизняних фахівців у галузі землевпорядкування.
Авторське право (c) 2026 Олександр Йосипович Ярема https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методичні підходи до викладання пластичної анатомії у процесі навчання академічного рисунку
Сучасна мистецька освіта зазнає трансформації під впливом цифровізації, розвитку інтерактивних технологій та переорієнтації освітнього процесу на формування аналітичного й професійно орієнтованого художнього мислення. У цих умовах пластична анатомія набуває особливого значення як фундаментальна складова академічного рисунку, що забезпечує розвиток просторового, конструктивного та аналітичного сприйняття форми, а також формування навичок свідомого формотворення під час зображення людського тіла. Метою дослідження є обґрунтування сучасних методичних підходів до викладання пластичної анатомії у процесі навчання академічного рисунку та розроблення авторського підходу, орієнтованого на інтеграцію конструктивного рисунка, анатомічного аналізу й цифрових технологій. Методологічну основу дослідження становлять методи аналізу й синтезу наукових джерел, порівняльний аналіз сучасних методик викладання, систематизація методичних підходів, а також структурно-логічне моделювання авторського алгоритму навчання. У статті проаналізовано сучасні наукові підходи до викладання пластичної анатомії, інноваційні методики та цифрові технології, що використовуються у процесі навчання академічного рисунку. Визначено основні тенденції трансформації методики викладання пластичної анатомії у сучасній мистецькій освіті, серед яких переорієнтація навчання з копіювання натури на аналітичне формотворення, інтеграція цифрових технологій, індивідуалізація підготовки та міждисциплінарна взаємодія. В результаті дослідження сформовано авторський підхід до викладання пластичної анатомії, що базується на поетапному переході від візуально-аналітичного сприйняття форми до творчої інтерпретації людського тіла через інтеграцію академічного рисунка, пластичного аналізу та цифрових технологій. Запропоновано алгоритм реалізації методики, який охоплює етапи спостереження натури, конструктивної побудови форми, анатомічного моделювання, світлотіньового узагальнення та творчого синтезу. Встановлено, що інтеграція традиційних академічних методів із цифровими засобами візуалізації підвищує наочність навчального процесу, сприяє розвитку професійної візуальної культури та адаптує мистецьку підготовку до сучасних освітніх вимог.
Авторське право (c) 2026 Леонід Володимирович Базильчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль симуляційного навчання у викладанні хірургічних дисциплін, акушерства і гінекології
У статті розглянуто роль симуляційного навчання у викладанні хірургічних дисциплін, акушерства і гінекології у закладах вищої медичної освіти. Актуальність дослідження зумовлена підвищенням вимог до якості медичної допомоги, потребою забезпечення безпеки пацієнтів, обмеженнями традиційної моделі практичної підготовки «біля ліжка хворого», а також викликами воєнного часу, що потребує прискореної підготовки фахівців, готових до роботи в умовах невідкладних станів. Мета. Обґрунтувати теоретичні засади та дидактичні можливості симуляційного навчання у викладанні хірургічних дисциплін, акушерства і гінекології, а також розробити модель його поетапної інтеграції в освітній процес. Методи. У дослідженні застосовано комплекс теоретичних методів: аналіз і синтез наукової, психолого-педагогічної та медичної літератури з проблеми симуляційного навчання; порівняння вітчизняного й зарубіжного досвіду використання симуляційних технологій; систематизація та узагальнення даних щодо видів симуляторів і клінічних сценаріїв; моделювання структури інтеграції симуляційних занять у навчальний процес; системний підхід до розгляду симуляційного навчання як цілісної педагогічної категорії. Результати. Розкрито зміст поняття «симуляційне навчання» у контексті сучасної медичної освіти; систематизовано види симуляційних технологій (низько-, середньо- та високоточні симулятори, віртуальні тренажери VR/AR, стандартизовані пацієнти, командні симуляції) та сфери їх застосування у викладанні хірургії, акушерства і гінекології. Схарактеризовано дидактичні переваги методу: формування мануальних навичок, клінічного мислення, навичок командної взаємодії. Обґрунтовано значення симуляційних сценаріїв для опрацювання невідкладних акушерських станів (післяпологова кровотеча, плечова дистоція, еклампсія). Запропоновано трирівневу модель інтеграції симуляційного навчання (базовий, інтегративний, командний рівні). Описано роль дебрифінгу як ключового компонента симуляційного заняття. Висновки. Симуляційне навчання є провідною педагогічною технологією сучасної медичної освіти, що забезпечує безпечне формування професійних компетентностей. Його реалізація потребує системного впровадження всіх видів симуляторів відповідно до етапу навчання, обов’язкового проведення дебрифінгу та підготовки викладачів-інструкторів. Перспективою подальших досліджень є розроблення методичного забезпечення симуляційних занять, критеріїв оцінювання сформованих компетентностей та інтеграція технологій штучного інтелекту в симуляційну освіту.
Авторське право (c) 2026 Андрій Миколайович Жадинський, Катерина Сергіївна Інсарова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Персоналізація навчання в системі безперервного професійного розвитку медичних і фармацевтичних фахівців на засадах освіти дорослих
У статті розглянуто проблему персоналізації навчання в системі безперервного професійного розвитку (БПР) медичних і фармацевтичних фахівців на засадах андрагогіки та концепції освіти впродовж життя. Актуальність дослідження зумовлена стрімкими змінами у сфері охорони здоров’я, цифровізацією професійної діяльності, оновленням нормативно-правових засад БПР, а також підвищенням вимог до фахової майстерності працівників, що вимагає переходу від уніфікованих програм підвищення кваліфікації до індивідуалізованих освітніх траєкторій. Мета. Обґрунтувати теоретичні засади та практичні підходи до персоналізації навчання в системі безперервного професійного розвитку медичних і фармацевтичних фахівців через гармонійне поєднання формальної, неформальної та інформальної освіти, а також індивідуального планування професійного розвитку. Методи. У дослідженні застосовано комплекс теоретичних методів: аналіз і синтез нормативно-правових актів та наукової літератури з проблем БПР, освіти дорослих, андрагогіки; узагальнення міжнародних настанов (Joint FIP/WHO, WFME) і вітчизняного досвіду; порівняння інституційних і неінституційних форм освіти; моделювання структури індивідуального плану розвитку; системний підхід до розгляду персоналізації як цілісної педагогічної категорії. Результати. Розкрито зміст поняття «безперервний професійний розвиток» у контексті андрагогічної парадигми; обґрунтовано триєдність формальної, неформальної та інформальної освіти як методологічну основу персоналізації навчання; схарактеризовано ефект синергії інституційних і неінституційних форм здобуття освіти. Запропоновано модель індивідуального плану розвитку (ІПР) фахівця з обов’язковими компонентами: мета, компетентності й індикатори розвитку, заходи, терміни, очікувані результати. Описано застосування технології SMART для цілепокладання та матриці Ейзенхауера для ранжування пріоритетів. Обґрунтовано необхідність балансу між фаховими (hard skills) і соціальними (soft skills) компетентностями в професійній діяльності. Висновки. Персоналізація навчання у системі БПР є провідним принципом сучасної освіти дорослих, що забезпечує перехід від навчання «для всіх» до навчання «для кожного». Її реалізація потребує методологічної опори на андрагогічні засади, інтеграції трьох форм освіти, упровадження інструментів самоменеджменту та документального оформлення ІПР. Перспективою подальших досліджень є розроблення моніторингових процедур оцінювання ефективності персоналізованого БПР та цифрових інструментів його супроводу.
Авторське право (c) 2026 Юрій Васильович Тимошенко, Руслана Володимирівна Барджадзе, Тамара Степанівна Гнатенко, Антон Олександрович Кам’янський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОНЦЕПЦІЯ ЦІЛІСНОЇ ОСВІТИ КАРЛА ОРФА: РЕАЛІЗАЦІЯ ІДЕЙ В УКРАЇНСЬКОМУ ДОШКІЛЛІ ТА ПОЧАТКОВИХ ШКОЛАХ
Мета статті полягає у науковому обґрунтуванні можливостей реалізації концепції цілісної освіти Карла Орфа в українському дошкіллі та початковій школі з урахуванням вимог Базового компонента дошкільної освіти, Державного стандарту початкової освіти та інтегрованого характеру мистецької освітньої галузі. У статті концепція Орфа розглядається не як набір окремих музичних вправ, а як антропологічно зорієнтована педагогічна система, у якій дитина пізнає світ через єдність мовлення, руху, ритму, співу, гри, танцю, елементарного інструментального музикування, імпровізації та співтворчості. Методи дослідження охоплювали аналіз нормативних документів, історико-педагогічний аналіз ідей Orff-Schulwerk, узагальнення сучасних українських і зарубіжних досліджень, порівняння освітніх можливостей дошкільного та початкового рівнів, педагогічне моделювання й систематизацію практичних прийомів. Результати дослідження дали змогу визначити принципи адаптації ідей Орфа до українського контексту: опору на дитячий фольклор і рідномовне ритмічне мовлення; пріоритет активної участі над репродуктивним виконанням; зв'язок музики з тілесним, емоційним, соціальним і мовленнєвим розвитком; наступність між старшим дошкільним віком і 1-4 класами; інклюзивність і безпечність творчої взаємодії. Запропоновано структурно-функціональну модель упровадження, що містить ціннісно-цільовий, змістовий, процесуально-діяльнісний, середовищний та оцінювально-рефлексивний блоки. Висновки підтверджують, що ідеї Карла Орфа мають значний потенціал для української освіти, якщо їх реалізовувати не формально, через придбання інструментів або копіювання іноземних вправ, а через органічне поєднання української народнопісенної, мовленнєвої та ігрової культури з принципами елементарного музикування, дитячої ініціативи та цілісного розвитку особистості.
Авторське право (c) 2026 Олександра Іванівна Янкович https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика формування громадянської та історичної компетентностей учнів початкових класів на уроках «Я досліджую світ»
У статті розкрито методику формування громадянської та історичної компетентностей у змісті уроків «Я досліджую світ» у початковій школі. Актуальність теми зумовлена її суспільною важливістю, адже формування громадянської та історичної компетентностей учнів передбачає ефективність формування чіткої громадянської позиції, особливо у початковій ланці освіти, розвиток культури мовлення та закладання основ для різнобічної освіти впродовж життя. Високий рівень сформованості громадянської та історичної компетентностей забезпечує міцність навчальних досягнень і сприяє гармонійному, цілісному розвитку особистості. Мета статті ‒ виділити та обґрунтувати етапи методики формування громадянської та історичної компетентностей учнів початкових класів на уроках «Я досліджую світ» та експериментальним шляхом підтвердити її доцільність. Методи. У дослідженні використано методи активного навчання: рольові ігри, дебати та проєкти, які допомагають учням не лише отримувати інформацію, а й застосовувати її на практиці, розвивати критичне мислення,уміння висловлювати власну позицію; інтерактивне вивчення історії: інтерактивні карти,мультимедійні презентації та відеоматеріали пожвавлюють процес навчання, роблять його більш цікавим і доступним для учнів; конструктивний начальний діалог: бесіда, диспут, дискусія, дебати, конференція, дидактичні та рольові ігри. Результати. У дослідженні реалізовано три етапи експериментальної методики: інформаційно-збагачувальний, дослідницько-пошуковий, оцінно-креативний етапи експерименту. На основі виокремлених критеріїв і показників їх прояву визначено наступні рівні формування громадянської та історичної компетентностей учнів початкових класів: низький, задовільний, достатній і високий. Висновки. Запровадження сучасних методів і підходів на уроках «Я досліджую світ»сприятиме вихованню громадян, здатних приймати свідомі рішення та брати активну участь у розбудові демократичної держави. Використання цих теоретико-практичних основна уроках «Я досліджую світ» допоможе побудувати глибокий і цілеспрямований освітнійпроцес, спрямований на розвиток громадянської та історичної компетентностей, необхіднихдля успішного функціонування в сучасному суспільстві.
Авторське право (c) 2026 Людмила Василівна Лук’яник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування емоційної стійкості молодших школярів засобами здоров’язбережувальних технологій
Мета. Емоційна стійкість розглядається як невід’ємна складова емоційного інтелекту та є надзвичайно важливою для молодших школярів у контексті подальшої соціалізації. Метою дослідження є обґрунтування концепції формування емоційної стійкості молодших школярів засобами здоров'язбережувальних технологій у початковій освіті.Методи.Методологічна основа дослідження сформована загальнонауковими синтетично-аналітичними методами, узагальненням, систематизацією, порівнянням. Результати. Розглянуто сучасні підходи до розвитку емоційної стійкості та резильєнтності сучасних молодших школярів, що містять в основі засоби здоров'язбережувальних технологій. Визначено ключові принципи формування здоров'язбережувальної компетентності у середовищі початкової освіти – всебічний гармонійний розвиток, суб'єктність, наукова обґрунтованість, індивідуальність, наступність та технологічність. Наведено основні фактори, що ведуть до зниження рівня емоційного здоров'я учнів початкової школи. Перераховано основні способи підтримки емоційної стабільності. Запропоновано комплексний підхід до формування емоційної стійкості школярів з активним залученням здоров'язбережувальних технологій, що поєднуєнавчальні ігри, фізичні вправи, дихальні та арттехніки, рефлексивні та психогімнастичні заняття, релаксацію та кінезіологію. Висновки. У дослідженні обґрунтовано потребу в створенні сприятливого здоров'язбережувального середовища для розвитку навичок емоційної саморегуляції, підвищення резильєнтності до стресових чинників та формування емоційної стійкості, що набуває особливої ваги у часі кризових викликів війни.Запропонований підхід до формування емоційної стійкості молодших школярів демонструє відкритий, варіативний характер, має потенціал розвитку та може доповнюватися новими компонентами.
Авторське право (c) 2026 Жанна Володимирівна Вихрестенко, Людмила Василівна Красюк, Людмила Павлівна Старікова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль жінки у формуванні майбутнього суспільства (за Марцеліною Даровською)
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю комплексного, глибокого та системного аналізу педагогічної спадщини Марцеліни Даровської для виявлення ролі жінки у формуванні майбутнього суспільства. Мета дослідження – вивчити репрезентацію ролі жінки-вчительки та жінки-матері в педагогічній парадигмі Марцеліни Даровської, розкривши нерозривний зв'язок між інститутом сім'ї та освітнім процесом у її спадщині, а також виокремити ті інноваційні на той час елементи її педагогіки, які дають змогу розглядати її як предтечу сучасних освітніх та соціокультурних рухів. Результати. Виховна система М. Даровської була спрямована на підготовку свідомих християнських дружин, матерів та активних громадянок. Зберігаючи родинне вогнище, жінки одночасно ставали захисницями національної ідентичності, мови, традицій та культури, стаючи своєрідним щитом проти асиміляційних процесів, забезпечуючи нерозривний зв'язок між інститутом сім'ї та освітнім процесом. Інноваційні елементи педагогіки М. Даровської дають можливість розглядати її як предтечу сучасних освітніх та соціокультурних рухів. Національність М. Даровська трактувала як «Божу думку», визначала фундаментальну роль рідної мови у її формуванні та називала мову «дзеркалом душі» нації. У педагогічній парадигмі М. Даровської жінка – це «мати майбутнього» та «ангел сімейного життя», вона безпосередньо конструює майбутнє світу, бо жінка виховує молодь, яка є майбутнім нації. Одним із переконливих і успішних педагогічних прийомів у педагогічній системі М. Даровської був духовний супровід вихованок, спрямований на формування внутрішньо стійких, мужніх жінок, здатних протистояти моральному розпаду світу та вести інших до святості через уважну присутність і безкорисливу любов, жертовність та внутрішню свободу, які є невіддільними маркерами моральної формації. М. Даровська відступає від моделі виховання «салонної ляльки», а акцентує на практичній підготовці дівчат до реального сімейного та суспільного життя, робить радикальний перехід від зовнішньої муштри до глибокого розуміння внутрішнього емоційного та духовного світу дитини. Виховання в дівчат раціональної ощадливості, жорсткої організованості, пунктуальності та непохитного почуття обов'язку М. Даровська розглядала як найдієвіший засіб покращення економічного стану не лише окремої родини, але й усієї розореної країни. Висновки. У центрі педагогічної парадигми Марцеліни Даровської жінка як головний суб'єкт виховання, хранителька сімейних цінностей та непохитна духовна опора нації. М. Даровська сформувала комплексну концепцію жінки «громадянки Царства Божого», яка завдяки своєму внутрішньому духовному розвитку здатна через моральне відродження власної родини ініціювати відродження цілої держави. Специфіка цього підходу полягає в категоричній відмові від поверхового, суто світського розуміння жіночої освіти, яке домінувало в тогочасних аристократичних і заможних колах Польщі, на користь глибокої внутрішньої формації, побудованої на засадах християнської етики, національної свідомості та соціальної відповідальності.
Авторське право (c) 2026 Андрій Олексійович Косий, Оксана Василівна Бялик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціокультурні передумови розвитку військово-патріотичного виховання в Україні в період державної незалежності
Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі військово-патріотичного виховання в умовах сучасних безпекових викликів, трансформації суспільної свідомості та необхідності формування національної ідентичності й оборонної готовності громадян України. Метою статті є теоретичне обґрунтування соціокультурних передумов розвитку військово-патріотичного виховання в Україні в період державної незалежності. Методи.У дослідженні використано методи теоретичного аналізу і синтезу, узагальнення наукових джерел, історико-педагогічний метод, порівняльний аналіз та систематизацію наукових підходів. Результати.Доведено, що розвиток військово-патріотичного виховання в Україні зумовлений комплексом соціокультурних чинників, серед яких провідну роль відіграють національно-культурне відродження, трансформація ціннісних орієнтацій, актуалізація історичної пам’яті, розвиток громадянського суспільства та модернізація освітнього простору. Встановлено, що ці чинники визначають зміст, форми та напрями виховної діяльності в умовах незалежної держави. Висновки. З’ясовано, що становлення сучасної системи військово-патріотичного виховання відбувається в умовах поєднання традиційних і новітніх підходів, посилення ролі державної політики та впливу безпекових викликів, що сприяє формуванню оборонної свідомості та громадянської відповідальності молоді. Соціокультурні передумови виступають визначальним фактором формування цілісної моделі військово-патріотичного виховання, орієнтованої на підготовку свідомого громадянина, здатного до активної участі в суспільному житті та захисту держави.
Авторське право (c) 2026 Леся Людвигівна Галаманжук, Володимир Михайлович Мисів https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Історія розвитку та сучасна практика використання спортивних настільних ігор у фізичному вихованні здобувачів дошкільної та початкової освіти
Мета статті полягає в тому, щоб комплексно проаналізувати історію розвитку, особливості та сучасну практику використання спортивних настільних ігор у фізичному вихованні здобувачів дошкільної та початкової освіти. Для досягнення мети застосовано методи аналізу наукових та навчально-методичних джерел, порівняння, узагальнення, систематизації, а також історико-педагогічний та методичний аналіз досвіду впровадження настільних спортивних ігор у закладах освіти різного типу. У результаті аналізу джерел встановлено, що спортивні настільні ігри відіграють багатофункціональну роль у фізичному вихованні, оскільки одночасно сприяють розвитку рухових навичок, координації, стратегічного та логічного мислення, соціальних та комунікативних умінь, а також психоемоційної стабільності дітей. У дошкільному віці ці ігри формують базові навички взаємодії з однолітками, уваги та координації рухів, у той час як у початковій школі вони поглиблюють навички стратегічного мислення, здатність до планування дій, прийняття рішень у командній роботі та адаптацію до групових ігор. Аналіз методичних підходів засвідчив, що ефективність використання настільних ігор забезпечується поєднанням компетентнісно орієнтованих, практичних, ігрових та інтегрованих методів навчання. Це охоплює використання різноманітних ігрових комплектів, моделей, правил, турнірних форм, а також опору на життєвий досвід та попередній ігровий досвід дітей. Важливими умовами результативності є поетапне засвоєння правил, розвиток логіко-математичних та стратегічних умінь, соціальної взаємодії, кооперації та мотивації до фізичної активності, що формують стійкий інтерес до фізкультури та рухової діяльності. З’ясовано сучасні практики застосування спортивних настільних ігор у закладах дошкільної та початкової освіти, зокрема методик організації турнірів, інтеграції ігор із навчальними завданнями та формування комплексного освітнього середовища для розвитку різних видів компетентностей. Автори підкреслюють, що спортивні настільні ігри не лише розвивають фізичні та когнітивні навички, а й стимулюють творчість, самоконтроль, емоційно-вольову сферу, сприяють соціалізації та формуванню навичок командної взаємодії. Як висновок встановлено, що інтеграція спортивних настільних ігор у фізичне виховання здобувачів дошкільної та початкової освіти забезпечує комплексний розвиток рухових, когнітивних, соціальних та емоційних компетентностей, підвищує мотивацію до навчальної та фізичної діяльності і створює умови для плавного переходу між дошкільною та початковою освітою.
Авторське право (c) 2026 Ростислав Євгенович Руденський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОРГАНІЗАЦІЯ АСИСТУВАННЯ ТА ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНОГО СУПРОВОДУ ДІТЕЙ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ В УМОВАХ ІНКЛЮЗІЇ
У статті здійснено ґрунтовний теоретико-методологічний та прикладний аналіз організаційно-процесуальних засад психолого-педагогічного супроводу й інституту асистування дітей з особливими освітніми потребами (ООП) в інклюзивному просторі засідання сучасного закладу освіти. Спираючись на компаративний аналіз вітчизняного досвіду та провідних зарубіжних стратегій, деталізовано алгоритм міждисциплінарної взаємодії суб'єктів супроводу, диференційовано функціональні межі та зони відповідальності в системі «асистент вчителя — асистент дитини», а також розкрито механізми адаптації та модифікації навчального контенту в межах реалізації моделей спільного викладання (Co-teaching). Мета дослідження полягає в обґрунтуванні організаційно-функціональних засад системи підтримки дитини з ООП, диференціації ролей асистента вчителя та асистента дитини, а також аналізі моделей командної взаємодії. Результати показують, що ефективність інклюзії залежить від чіткого розмежування функцій асистента вчителя, який здійснює педагогічну підтримку, адаптацію та модифікацію навчального контенту та асистента дитини, який забезпечує фізичну, соціальну та технічну підтримку життєдіяльності дитини. Встановлено важливу роль Команди супроводу у формуванні індивідуальної програми розвитку, моніторингу навчальних та особистісних досягнень дитини, а також реалізації міждисциплінарної взаємодії. Виокремлено моделі спільного викладання Co-teaching, які використовуються для підвищення ефективності освітнього процесу. Аналіз показав, що неефективна організація асистування може призвести до гіперопіки, зниження самостійності дитини та обмеження соціальної взаємодії з однолітками, що суперечить принципам інклюзії. У статті встановлено, що психолого-педагогічний супровід є комплексною системою, яка вимагає узгодженої роботи Команди супроводу, чіткого розподілу професійних ролей та системного моніторингу розвитку дитини. Ефективна реалізація інклюзивного підходу забезпечує створення безбар'єрного освітнього середовища та сприяє формуванню самостійності, соціальної активності та освітнього поступу дітей з ООП.
Авторське право (c) 2026 Оксана Іванівна Чекан, Людмила Іванівна Березовська, Руслана Григорівна Найда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність інклюзивних освітніх практик у контексті збереження психічного здоров’я дітей з особливими потребами
У статті досліджено ефективність інклюзивних освітніх практик для збереження психічного здоров’я дітей з особливими освітніми потребами в умовах воєнного стану. Актуальність зумовлена підвищеною вразливістю таких дітей через хронічний стрес, порушення безпеки та вимушене переміщення, а також відсутністю досліджень зв’язку між інклюзією та суб’єктивним благополуччям дитини. Мета статті – теоретичне обґрунтування ролі інклюзивних практик у збереженні психічного здоров’я дітей з особливими освітніми потребами з акцентом на дитину як активного суб’єкта освітнього процесу. Методологіяпоєднує системний, соціально-психологічний, клініко-психологічний та людиноцентрований підходи. Емпіричне дослідження включало опитування 30 педагогів інклюзивних класів; застосовано описову статистику, тематичний та кореляційний аналіз. Результатизасвідчили розбіжності між високим ціннісним прийняттям інклюзії та низькою практичною готовністю вчителів. Найчастіше використовуються загальнодидактичні стратегії (індивідуалізація, ігрові методи), тоді як адаптація матеріалів та залучення асистента – рідше. Основними труднощами є нестача методичних розробок, недостатня підготовка вчителів, відсутність системної підтримки. З’ясовано, що педагогічний досвід позитивно корелює з адаптацією матеріалів та рухливими вправами. Запропоновано багаторівневу модель інклюзивного середовища. Встановлено, що психологічно безпечне та адаптивне освітнє середовище сприяє зниженню тривожності, емоційного напруження й соціальної ізоляції дітей з особливими освітніми потребами. Наголошено на необхідності міждисциплінарної взаємодії педагогів, психологів і батьків для забезпечення цілісної підтримки дитини в умовах воєнного часу. Сформульовано рекомендації для педагогів, психологів та адміністраторів щодо гуманізації інклюзивних практик. У висновках зазначено, що ефективність інклюзії в збереженні психічного здоров’я дітей з особливими освітніми потребами залежить не лише від ціннісних настанов педагогів, а й від системної підтримки, адаптованих матеріалів, асистентів та підвищення кваліфікації.
Авторське право (c) 2026 Дана Валеріївна Данко, Олександра Вікторівна Данко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика роботи з дитячим хором в умовах воєнного часу
Актуальність дослідження зумовлена трансформаціями у сфері мистецької освіти, спричиненими воєнним станом в Україні, що супроводжуються зміною форм організації освітнього процесу, обмеженням очної взаємодії та необхідністю впровадження дистанційних і змішаних форматів навчання. У цих умовах особливого значення набуває підготовка здобувачів вищої освіти педагогічних закладів до ефективної хормейстерської діяльності як майбутніх керівників дитячих хорових колективів. Метою статті є теоретичне обґрунтування та визначення основних напрямів трансформації методики роботи з дитячим хором у процесі підготовки здобувачів вищої освіти педагогічних закладів в умовах воєнного часу. Методи. У дослідженні використано методи теоретичного аналізу наукових джерел, узагальнення сучасних педагогічних і мистецьких підходів, систематизації методів вокально-хорової роботи, а також порівняльного аналізу традиційних і інноваційних форм організації дитячого хорового виконавства. Застосовано елементи компетентнісного, діяльнісного та особистісно орієнтованого підходів для обґрунтування змісту професійної підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва. Результати. Визначено, що в умовах воєнного часу відбувається трансформація хормейстерської діяльності, яка полягає у поєднанні традиційних і дистанційних форм роботи, розширенні професійних функцій майбутніх фахівців та інтеграції цифрових технологій у вокально-хорову практику. Обґрунтовано необхідність адаптації методів вокально-хорової роботи до умов обмеженої очної взаємодії, що передбачає посилення індивідуалізації навчання, розвиток самостійної діяльності учасників хору та використання цифрових ресурсів. Узагальнено ефективні форми організації дитячого хорового виконавства у воєнний час, зокрема віртуальні хори, онлайн-репетиції та дистанційні концертні практики. Виявлено основні проблеми підготовки здобувачів вищої освіти педагогічних закладів, серед яких недостатній рівень цифрової компетентності, обмеженість методичного забезпечення та потреба в оновленні змісту хормейстерської підготовки. Окреслено методичні підходи до підготовки майбутніх керівників дитячих хорових колективів з урахуванням сучасних викликів. Висновки. З’ясовано, що ефективність підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва до хормейстерської діяльності в умовах воєнного часу забезпечується інтеграцією традиційних і інноваційних методів навчання, впровадженням дистанційних і змішаних форматів, а також розвитком професійних компетентностей, необхідних для роботи з дитячими хоровими колективами в умовах нестабільного освітнього середовища. Отримані результати можуть бути використані для удосконалення методики підготовки здобувачів вищої освіти педагогічних закладів та подальших досліджень у сфері дитячого хорового виконавства.
Авторське право (c) 2026 Алла Володимирівна Лісова, Вікторія Вікторівна Григор'єва, Олег Леонідович Колубаєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Рецепція ідей української етнопедагогіки в сучасному гайдівському русі
У статті здійснено аналіз особливостей рецепції ідей етнопедагогіки України в сучасному гайдівському русі. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю збереження та осмислення національних виховних традицій в умовах сучасних викликів. Особливого значення набуває аналіз шляхів інтеграції етнопедагогічної спадщини в діяльність дитячо-молодіжних об’єднань, зокрема гайдів, як середовища формування національно свідомої особистості. Метою статті є розкриття особливостей рецепції ідей етнопедагогіки України у вітчизняному гайдівському русі. Досягнення поставленої мети передбачає вирішення таких завдань: здійснити характеристику виховної системи дитячо-молодіжної організації «Гайди»; проаналізувати форми й методи її виховного впливу на процес формування зростаючої особистості; окреслити основні напрями використання етнопедагогічних ідей у цьому процесі. Для реалізації поставленої мети та виконання визначених завдань використано комплекс методів дослідження, зокрема метод аналізу дав змогу виявити особливості етнопедагогічних ідей та специфіку їх використання у виховній практиці гайдівського руху; синтез забезпечив поєднання отриманих результатів у цілісне уявлення про механізми інтеграції означених ідей в практичну діяльність гайдингу; метод узагальнення дозволив сформулювати висновки щодо ролі етнопедагогіки у формуванні ціннісних орієнтацій та виховного потенціалу вітчизняного гайдівського руху. Акцентовано на тому, що етнопедагогічні ідеї є джерелом формування ціннісних орієнтацій, національної свідомості та морально-етичних якостей особистості в умовах функціонування сучасних дитячо-молодіжних об’єднань. Розглянуто специфіку гайдівського руху як структурованої виховної системи, що поєднує елементи неформального навчання, практичної діяльності, колективної взаємодії та ціннісного виховання; охарактеризовано механізми використання етнопедагогічних традицій у програмному змісті та виховних практиках гайдингу. Обгрнтовано значущість інтеграції ідей української етнопедагогіки у діяльність сучасного гайдівського руху як чинника збереження національної культурної спадщини та громадянського виховання. Підкреслено, що звернення до етнопедагогічних засад забезпечує спадкоємність традицій та посилює виховний потенціал організації. Результати дослідження засвідчили, що рецепція ідей української етнопедагогіки в гайдівському русі проявляється у змісті освітньо-виховних програм, символіці, колективних формах діяльності та морально-ціннісних орієнтирах учасників. Висновки. Скаутські громадські об’єднання створюють виховне середовище, що забезпечує гармонійний розвиток особистості через різноманітні види діяльності: перебування у природному середовищі, ігри, набуття практичних навичок у колективній взаємодії тощо. Ключові ідеї української етнопедагогіки (виховання через працю, родинні цінності, народна мораль і етичні норми, виховання через звичаї та традиції, ідея колективізму та взаємодопомоги, моральне самовдосконалення, громадянсько-патріотичне виховання) мають значний виховний потенціал і можуть продуктивно інтегруватся в систему сучасного гайдівського руху. Їх реалізація сприяє формуванню національної ідентичності, морально-етичних цінностей та громадянської активності учасників.
Авторське право (c) 2026 Лариса Василівна Мафтин https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методологія викладання академічної дисципліни «Стандартизація лікарських засобів біотехнологічного походження»
Мета статті – висвітлити актуальність методології викладання академічної дисципліни «Стандартизація лікарських засобів біотехнологічного походження», особливості аналітичних процедур під час аналізу таких засобів стандартизованими методами та впровадження специфічних дефініцій у навчально-методичний комплекс дисципліни задля його осучаснення й підвищення ефективності розуміння навчального матеріалу здобувачами вищої освіти України відповідно до освітньої програми «Промислова та фармацевтична біотехнологія» другого (магістерського) рівня вищої освіти зі спеціальності G21 «Біотехнології та біоінженерія». Методи: аналітичний, систематичний і логічний. Результати. Лікарські засоби біотехнологічного походження (БЛЗ) – препарати з діючою речовиною, що продукується живими організмами або біологічними системами із застосуванням сучасних біотехнологічних методів (рекомбінантна ДНК, гібридомний метод, інженерія тканин). Основні групи БЛЗ: рекомбінантні білки, моноклональні антитіла, фактори згортання крові, еритропоетини, вакцини, препарати для генної та клітинної терапії. Головні відмінності БЛЗ від синтетичних і напівсинтетичних лікарських засобів полягають у великій молекулярній масі, складній просторовій структурі, гетерогенності та чутливості до зовнішніх впливів. Це обумовлює підвищені вимоги до контролю якості згідно з міжнародними керівними документами серії ICH (Q6B, Q5A–Q5E, Q2(R2), Q1A–Q1F). Запропоновано впровадження у навчальний матеріал дефініцій: доведення подібності, порівняння з референтним препаратом, стандартизація методів аналізу та валідація, комплексний аналітичний і функціональний аналіз, підтвердження високого ступеня подібності. Висновки. Методологія викладання дисципліни – це комбінація підходів, методів та інтерактивних інструментів, що забезпечують ефективність навчання. Дисципліна розширює знання студентів про порядок фармацевтичного аналізу БЛЗ стандартизованими методами з валідаційними процедурами. Подальша гармонізація наукових досліджень з європейськими досягненнями забезпечує впровадження нових методик аналізу для підтвердження якості лікарських засобів.
Авторське право (c) 2026 Олена Василівна Вельчинська, Ірина Володимирівна Ніженковська, Руслан Анатолійович Мелешко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ФАКТОРИ РОЗВИТКУ ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ ВИХОВАТЕЛІВ У СИСТЕМІ ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ ОСВІТИ ПІД ЧАС ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз факторів, що детермінують розвиток професійних компетентностей вихователів закладів дошкільної освіти в сучасній системі післядипломної педагогічної освіти в умовах тривалого воєнного стану в Україні. Актуальність дослідження зумовлена глибокою трансформацією вітчизняного освітнього простору, появою критичних безпекових викликів та нагальною необхідністю оперативного й гнучкого реагування інституцій підвищення кваліфікації на реальні запити педагогів-практиків. Метою статті є виявлення, систематизація та детальна характеристика ключових факторів, які прямо впливають на загальну ефективність безперервного професійного розвитку вихователів у цей надскладний кризовий період. Науковий пошук будувався на застосуванні класичних наукових підходів у комбінації, що повністю відповідає меті, досліджуваного педагогічного явища. Обґрунтовано цілісну низку факторів розвитку професійних компетентностей: особистісну мотивацію педагога до безперервного саморозвитку, його психоемоційний стан, готовність до активного професійного зростання в умовах хронічного стресу, а також загальний рівень цифрової грамотності. Доведено, що в умовах воєнних дій особливого й стратегічного значення набуває здатність сучасного вихователя створювати безпечне й психологічно комфортне освітнє середовище, розвивати власну резильєнтність (психологічну стійкість), ефективно будувати індивідуальну траєкторію самовдосконалення. Визначено, що загальна ефективність системи післядипломної освіти у цей кризовий період безпосередньо залежить від гнучкості, мобільності та персоналізації навчання, активного використання провідних андрагогічних принципів, а також широкого впровадження спеціалізованих тренінгових курсів психотерапевтичного спрямування. Результати дослідження слугують теоретико-методологічним підґрунтям для моделювання та реалізації психолого-педагогічних умов розвитку професійної компетентності педагогів у системі післядипломної освіти. Це уможливлює оновлення змісту курсової підготовки, створення гнучких інноваційних моделей навчання, орієнтованих на безперервний професійно-особистісний розвиток вихователів закладів дошкільної освіти, психологічну підтримку учасників освітнього процесу, мінімізацію ризиків їхнього професійного вигорання.
Авторське право (c) 2026 Наталія Михайлівна Дятленко, Алла Миколаївна Гончаренко, Наталія Анатоліївна Юрчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація здоров’язбережувальної діяльності у ЗВО: роль персонального веб-ресурсу викладача у фаховій підготовці педагога
У статті розглядається цифровізація здоров’язбережувальної діяльності у закладах вищої освіти та обґрунтовується роль персонального веб-ресурсу викладача у фаховій підготовці майбутніх педагогів. Акцентується увага на тому, що в умовах сучасних освітніх трансформацій цифрові інструменти стають невід’ємною складовою формування здоров’язбережувальної компетентності здобувачів освіти. Розкрито сутність цифровізації як багатовимірного процесу, що охоплює інформаційний, комунікаційний, організаційний та аналітичний компоненти освітньої діяльності. Персональний веб-ресурс викладача визначено як інтегративну платформу, що забезпечує доступ до навчально-методичних матеріалів, підтримує самостійну роботу студентів, сприяє розвитку їхньої цифрової грамотності та мотивації до здорового способу життя. Охарактеризовано основні функції персонального веб-ресурсу викладача: інформаційну, освітню, комунікативну, організаційну та мотиваційну. Підкреслено, що його використання дозволяє забезпечити безперервність освітнього процесу, індивідуалізацію навчання та ефективну взаємодію між викладачем і здобувачами освіти. Визначено, що цифровізація здоров’язбережувальної діяльності сприяє формуванню у майбутніх педагогів цілісної здоров’язбережувальної компетентності, яка поєднує знання, практичні вміння, ціннісні орієнтації та здатність до рефлексії. Показано, що персональний веб-ресурс викладача виступає дієвим інструментом інтеграції теоретичної та практичної складових професійної підготовки. Зроблено висновок про доцільність активного впровадження персональних веб-ресурсів викладачів у систему вищої педагогічної освіти як умови підвищення якості професійної підготовки майбутніх педагогів та формування їхньої здоров’язбережувальної і цифрової компетентності.
Авторське право (c) 2026 Артем Васильович Бойченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика організації констатувального експерименту з дослідження розвитку лідерської компетентності офіцерів оперативного рівня у системі професійної військової освіти
У статті обґрунтовано методику організації констатувального експерименту з дослідження розвитку лідерської компетентності офіцерів оперативного рівня у системі професійної військової освіти. Актуальність проблеми зумовлена трансформацією системи військової освіти України, необхідністю наближення підготовки офіцерських кадрів до підходів НАТО, досвідом російсько-української війни та потребою в офіцерах, здатних діяти в умовах невизначеності, приймати відповідальні управлінські рішення, організовувати міжвидову й міжвідомчу взаємодію, підтримувати довіру в колективі та забезпечувати ефективне управління у складному оперативному середовищі. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні методики організації констатувального експерименту саме щодо розвитку лідерської компетентності офіцерів оперативного рівня у системі професійної військової освіти. Уточнено зміст лідерської компетентності офіцера оперативного рівня як інтегральної професійної якості, що поєднує мотиваційно-ціннісний, когнітивно-аналітичний, діяльнісно-управлінський, комунікативно-взаємодійний та рефлексивно-особистісний компоненти. Запропоновано логіку діагностики її розвитку через поєднання критеріїв, показників, рівнів і комплексу емпіричних методів, що дає змогу виявити реальний стан сформованості лідерської компетентності та визначити напрями подальшого педагогічного впливу. Запропоновано програму організації констатувального експерименту, що охоплює підготовчий, діагностичний та аналітико-узагальнювальний етапи. Визначено завдання експерименту, методи отримання емпіричних даних, критерії та показники розвитку лідерської компетентності офіцерів оперативного рівня. Обґрунтовано доцільність використання анкетування, самооцінювання, експертного оцінювання, тестування, спостереження, аналізу практико-орієнтованих завдань, бесід та аналізу результатів освітньої діяльності.
Авторське право (c) 2026 Інна Олександрівна Савіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Рефлексія на «Семінар Надзвичайних Викладачів» під патронатом україно-швейцарського проекту «Розвиток медичної освіти»
стаття є аналітичною рефлексією на «Семінар Надзвичайних Викладачів» зимової сесії 2026 року (с. Жденієво, Закарпаття), який пройшов під гаслом «людина у викладанні». Саме з емпатії до людини починається шлях викладача, адже викладання сьогодні вимагає не просто професійних знань та якостей у медицині чи інших галузях. Прогресивний викладач розпочинає роботу зі слухацькою аудиторією загалом та кожним слухачем-студентом окремо, з побудови психоемоційного контакту (взаємоповаги, доброзичливості, вміння слухати) двосторонньої співпраці й зацікавленості в освітньому процесі, що створює важливу основу та міцний фундамент для засвоєння знань. На семінарі учасники розглядали процес навчання через власне сприйняття проблем, викликів, результатів та успіхів, а також через сприйняття студентської аудиторії. Кожний наступний день навчання та робочих зустрічей починався з рефлексії подій минулого дня, що стало важливим підсумком та розумінням проведеної роботи «групи рівних». Адже незалежно від досвіду, посади, віку, знань учасників усі мали рівнозначні права, обов`язки та зобов’язання один до одного. Фасилітаційні та професійні навички координаторів проекту та викладачів (Олена Ігнащук, Ольга Бершадська, Наталія Старинська, Олена Титаренко, Катерина Степурко) створили умови для поєднання індивідуальної та колективної роботи із залученням різноманітних методів та методик (побудова еквалайзера компетентностей, піраміди Ділтса, мапи полярностей та ін.), обговорення домашніх завдань, які готували напередодні поїздки. Метою статті було відтворення через власну рефлексію важливих дискусійних проблем та обговорень сучасної медичної освіти з використанням запропонованих методів та методик на Семінарі Надзвичайних Викладачів у рамках україно-швейцарського проєкту «Розвиток медичної освіти». Комунікація та емпатія стали ключовими елементами у роботі семінару для реалізації плану зміцнення людських ресурсів в охороні здоров’я. Результати та висновки. Головним ключем розв’язання завдань стало гасло: «не кажи – ні, подумай як це можна зробити», яке формує у нас гнучкість мислення для розуміння проблем та пошуку шляхів їх вирішення, витривалість у цей непростий період в Україні та у світових соціально-економічних і політичних тенденціях, адже життя неможливо поставити на паузу. Обмін досвідом та спілкування, вирішення нагальних проблем сьогодення під час проведення семінару допомогло мені перевантажити та розподілити свої професійні та особистісні зобов`язання, проаналізувати та побудувати власні схеми розвитку подальшої діяльності (з розподілом викладацької та наукової роботи) з вмінням розмежувати робочі та особисті моменти життя без втрати границь між ними.
Авторське право (c) 2026 Оксана Григорівна Чернюх https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Компоненти цифрової компетентності майбутніх учителів іноземних мов
Актуальність дослідження зумовлена суспільним запитом на підготовку майбутніх учителів іноземних мов, у яких сформована цифрова компетентність і які здатні ефективно працювати в цифровому освітньому середовищі. Проте аналіз наукової літератури з питання підготовки майбутніх учителів іноземних мов засвідчує відсутність єдиного підходу до трактування та структурування їхньої цифрової компетентності. Стаття має на меті визначити та теоретично обґрунтувати структурні компоненти цифрової компетентності майбутніх учителів іноземних мов у контексті реалізації компетентнісного підходу та цифровізації освітнього процесу. Методи. Для досягнення поставленої мети застосовано комплекс теоретичних методів: аналіз, синтез, порівняння, систематизації та узагальнення наукових джерел із проблем цифрової компетентності, професійної підготовки вчителів іноземних мов, використання цифрових технологій в освіті. Критично осмислено концептуально-референтну рамку цифрової компетентності педагогічних працівників, виявлено її обмеження щодо врахування специфіки викладання іноземних мов. Результати. На підставі комплексного аналізу теоретичних напрацювань та практичного досвіду обґрунтовано, що цифрова компетентність майбутніх учителів іноземних мов є багатокомпонентним утворенням. Визначено чотири взаємопов’язані компоненти: знаннєвий (когнітивний), мотиваційно-ціннісний, діяльнісний та рефлексивно-аналітичний. Запропоновано таке змістове наповнення кожного компонента: знаннєвий компонент охоплює систему психолого-педагогічних, професійно-методичних та нормативно-правових знань; мотиваційно-ціннісний компонент включає інноваційно-діяльнісні мотиви, аксіологічні орієнтації та прагнення, професійно-розвивальні мотиви; діяльнісний компонент виявляється в організаційно-проєктувальних, інструментально-технологічних та розвивально-акмеологічних уміннях; рефлексивно-аналітичний компонент передбачає здатність до самооцінювання, рефлексії та наявність аналітико-експертних здатностей. Ураховано, що запропонована структура відповідає специфіці навчання іноземних мов у цифровому освітньому середовищі. Висновки. Визначені структурні компоненти цифрової компетентності майбутніх учителів іноземних мов та їх змістове наповнення створюють теоретичне підґрунтя для подальшого розроблення критеріїв, показників і рівнів сформованості цифрової компетентності. Подальші дослідження передбачають побудову моделі розвитку цифрової компетентності майбутніх учителів іноземних мов.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Анатолійович Марєєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості формування ціннісних орієнтацій школярів в умовах цифрового середовища
У статті досліджено особливості формування ціннісних орієнтацій учнів в умовах цифрового середовища як нового потужного чинника соціалізації. Узагальнено теоретичні підходи до розуміння сутності цінностей, які розглядаються як інтегрована система особистісно значущих і соціально зумовлених орієнтацій, що виконують регулятивно-мотиваційну функцію. Обґрунтовано, що цифрова трансформація суспільства спричиняє зміну традиційних механізмів трансляції цінностей, посилюючи вплив соціальних мереж, онлайн-ресурсів та ігрового середовища на світогляд і поведінку учнів. Емпіричне дослідження, проведене серед учнів 5–9 класів (150 респондентів), засвідчило високий рівень залученості школярів до цифрового простору, де домінують розважально-комунікативні практики. Встановлено, що попри значну інтенсивність використання цифрових технологій, провідними залишаються традиційні цінності (сім’я, здоров’я, дружба), тоді як цінності цифрового середовища (популярність, визнання, ігрові досягнення) мають нижчий рівень значущості. Водночас виявлено тенденцію до зміщення ціннісних орієнтацій у бік зовнішнього схвалення, швидкого задоволення потреб і зниження ролі освітньо-пізнавальних цінностей. Доведено амбівалентний характер впливу цифрового середовища: з одного боку, воно сприяє розвитку критичного мислення, комунікативності та доступу до знань, з іншого – зумовлює ризики формування поверхневого мислення, залежності та спотворення ціннісних орієнтирів. Виявлено взаємозв’язок між інтенсивністю цифрової активності та пріоритетністю окремих цінностей. Обґрунтовано необхідність впровадження комплексних педагогічних стратегій, спрямованих на розвиток медіаграмотності, цифрової культури та відповідального використання цифрових ресурсів, що забезпечить формування гармонійної системи цінностей учнів у сучасному інформаційному суспільстві.
Авторське право (c) 2026 Дмитрій Сергійович Вербівський, Світлана Олександрівна Карплюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організація навчально-виховного процесу в дошкільних закладах КНР: практики, методичні прийоми та взаємодія педагога з дитиною
Стаття присвячена детальному аналізу конкретних педагогічних практик організації навчально-виховного процесу в дошкільних закладах КНР: структури щоденного розпорядку, методичних прийомів взаємодії педагога з дітьми, стратегій постановки запитань, організації ігрової і рухової активності, а також форматів роботи з книгою та конструктором. Мета. Систематизувати й аналітично описати конкретні практики організації навчально-виховного процесу в дошкільних закладах КНР на основі емпіричних досліджень 2021–2025 рр., виявити типові педагогічні прийоми і їх ефективність, а також запропонувати структуровану характеристику щоденної практики, придатну для порівняльного аналізу. Методи. Критичний синтез рецензованих емпіричних досліджень у базах Web of Science, Scopus та ERIC за 2021–2025 рр., що включали класні спостереження, відеофіксацію, інтерв'ю з педагогами і дітьми та аналіз дискурсу навчальної взаємодії. Результати. Встановлено, що у більшості китайських садочків педагог виробляє значно більше висловлювань, ніж діти, домінують буквальні запитання (78,77%), а запитання вищого рівня (Блум) застосовуються рідко. Фізична активність на свіжому повітрі хронічно скорочується на користь мистецтва і грамотності. Гра з конструктором є потужним контекстом для просторової мови, проте педагоги рідко цілеспрямовано підтримують її. Інтеграція художньої літератури в ігрові сесії підвищує рівень залученості дітей і розвиток емоційного інтелекту. Формати рефлексивного кола після гри є ефективним інструментом розвитку метакогнітивних навичок, але досі недостатньо поширені. Висновки. Якість щоденної педагогічної практики в китайських садочках визначається не стільки наявністю інноваційних методик, скільки характером мікровзаємодій: типом запитань педагога, способом організації ігрового часу і вміннями підтримувати дитячу ініціативу.
Авторське право (c) 2026 Ірина Анатоліївна Кіріяченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування цифрової компетентності у майбутніх фахівців-екологів в умовах дистанційного освітнього процесу
У сучасних умовах трансформації освітнього середовища, що зумовлена цифровізацією суспільства і викликами глобального характеру, зростає актуальність розвитку системи дистанційного навчання, яке дозволяє навчатися віддалено від закладу вищої освіти, забезпечуючи неперервність і максимальну гнучкість професійної підготовки фахівців, зокрема, фахівців-екологів. Глобальна інформатизація, стрімкий розвиток цифрових технологій, систем моніторингу довкілля, геоінформаційних платформ, дистанційних засобів комунікації та обробки екологічних даних зумовлюють необхідність формування високого рівня цифрової компетентності у майбутніх фахівців-екологів. У зв'язку з цим особливої уваги потребують питання вивчення можливостей формування цифрової компетентності майбутніх фахівців-екологів в умовах дистанційного освітнього процесу, визначення ефективних педагогічних умов, методів і цифрових інструментів, спрямованих на підвищення якості професійної підготовки здобувачів вищої освіти екологічного профілю. Метою роботи є теоретичне обґрунтування, розробка й експериментальна перевірка результативності дистанційного експрес-курсу «Цифрова компетентність майбутнього фахівця-еколога». У процесі дослідження було використано комплекс методів. Зокрема, теоретичні методи (аналіз, синтез, узагальнення, порівняння та систематизація наукових джерел), емпіричні методи (проектування сайту на цифровому майданчику, опитування, тестування), методи інтерпретації та узагальнення результатів. У роботі обґрунтовано теоретичні й методичні засади формування цифрової компетентності у майбутніх фахівців-екологів та з'ясовано, що цифрова компетентність майбутніх фахівців-екологів – це здатність і зацікавленість студента працювати з інформацією, орієнтуватися в її масштабних потоках, уміння одержувати інформацію з різних джерел та обробляти її, користуватися різними її носіями, використовувати цифрові технології для вирішення практичних проблем у сфері екології, охорони довкілля і збалансованого природокористування. Визначені компоненти цифрової компетентності, а саме: когнітивно-інформаційний, комп'ютерно-аналітичний та мотиваційно-пізнавальний. Для формування у студентів вказаних компонентів цифрової компетентності розроблено дистанційний експрес-курс «Цифрова компетентність майбутнього фахівця-еколога» та цифровий навчальний контент. За результатами проведеного педагогічного експерименту у студентів – учасників навчання із запропонованим цифровим контентом встановлено позитивну динаміку рівнів сформованості досліджуваної компетентності, що підтвердило ефективність розробленого дистанційного експрес-курсу у формуванні цифрової компетентності у майбутніх фахівців-екологів.
Авторське право (c) 2026 Ірина Олександрівна Солошич, Наталія Василівна Кононец, Альона Вікторівна Пасенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ігровий простір у формуванні когнітивно-комунікативної компетентності іноземних студентів
У статті теоретично обґрунтовано та практично проілюстровано ефективність використання модифікованих ігрових методів навчання як дієвого засобу формування іншомовної комунікативної компетентності студентів-іноземців. Мета. Робота спрямована на аналіз сучасного стану використання навчальних мовних ігор, інтерактивних схем та елементів фольклору під час вивчення української та англійської мов як іноземних в умовах дистанційного навчання, а також на формування трикомпонентної моделі занять. Методи. Дослідження спирається на комунікативно-діяльнісний підхід із застосуванням методів педагогічного спостереження, моделювання мовленнєвих ситуацій та аналізу практичного досвіду авторів на базі Харківського національного університету міського господарства імені О. М. Бекетова. Результати. Систематизовано та теоретично доповнено класифікацію навчальних ігор для іноземних студентів початкового етапу навчання (підготовчого факультету). Обґрунтовано та впроваджено трикомпонентну модель мовних занять, що включає: фонетичний блок (мовні марафони, робота з омофонами), лексико-граматичний блок (інтерактивні карти, аналіз контрастивних помилок) та стратегічно-когнітивний блок (ситуативні рольові ігри, використання провідних стилів навчання). Доведено, що системне впровадження цих методів дозволяє поєднати вивчення мовних правил із реальними комунікативними потребами студентів. Охарактеризовано роль мовних ігор як засобу психологічного розвантаження, що допомагає подолати мовний бар'єр, мінімізує комунікативну тривожність і страх припуститися помилки в онлайн-середовищі. Висновки. Зроблено висновок про високу ефективність нетрадиційних форм педагогічної взаємодії для розвитку навичок спонтанного мовлення, подолання комунікативного страху та підтримки стабільної залученості студентів в умовах вимушеного онлайн-навчання.
Авторське право (c) 2026 Галина Павлівна Соколова, Ірина Олександрівна Лисенко, Інна Вікторівна Вальченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Лепбукінг як засіб формування читацької компетентності у здобувачів освіти 5 класу на уроках зарубіжної літератури
Метою статті є аналіз інноваційної освітньої технології лепбукінгу як ефективного дидактичного інструменту, що забезпечує успішне формування ключових компетентностей здобувачів освіти в умовах практичної реалізації концептуальних засад Нової української школи. Методи. У роботі використано комплекс взаємодоповнюючих наукових методів: теоретичний аналіз, синтез та узагальнення наукової літератури з проблеми дослідження, педагогічне спостереження. Результати дослідження. У науковій розвідці охарактеризовано етимологічне походження терміна, простежено історичний генезис поняття від перших «складанців» до сучасних багатофункціональних проєктів, а також виділено фундаментальні філософсько-педагогічні засади лепбукінгу, які ґрунтуються на ідеях прогресивної педагогіки щодо важливості «навчання в дії». Значну увагу в дослідженні приділено чіткій алгоритмізації створення інтерактивної тематичної папки як цілісного навчального проєкту, що логічно охоплює всі необхідні етапи: від первинної концептуалізації ідеї та створення макета до безпосереднього технічного конструювання і фінальної публічної презентації готового продукту. Стаття містить блок з описом практичного застосування цієї методики під час вивчення складних тем гуманітарного циклу, зокрема на уроках зарубіжної літератури у 5 класі під час аналізу художніх текстів. Висновки. На основі наведених аргументів доведено, що систематичне використання лепбуків у навчальному процесі сприяє не лише значно глибшому та міцнішому засвоєнню складного програмового матеріалу, а й розвитку креативного мислення, формуванню самостійних дослідницьких навичок, ефективній соціальній інтеграції учнів у колективі та зниженню рівня стресу. Обґрунтовано доцільність впровадження цієї інтерактивної технології візуалізації як дієвого засобу індивідуалізації освітнього процесу, що допомагає сучасному вчителю перейти від застарілої ролі авторитарного транслятора знань до ролі наставника та фасилітатора.
Авторське право (c) 2026 Леся Костянтинівна Малімон, Алла Борисівна Павлюк, Наталія Петрівна Канонік, Іванна Миколаївна Михальчук, Владислава Денисівна Пацульда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Прогностичне обґрунтування процесу формування професійної етики майбутніх управлінців закладами освіти в умовах автономізації вищої освіти
Мета. Стаття присвячена теоретичному та прогностичному обґрунтуванню процесу формування професійної етики майбутніх управлінців закладами освіти в умовах системної трансформації та автономізації вищої освіти України. Вона спрямована на виявлення детермінант етичної підготовки управлінців закладами освіти в контексті розширення їхньої організаційної, фінансової та академічної свободи. Акцентовано увагу на необхідності підготовки керівників нового покоління, здатних ефективно діяти в умовах високої відповідальності та динамічних суспільно-політичних змін. Методи. У роботі використано комплекс взаємодоповнюючих наукових методів: теоретичний аналіз, синтез та узагальнення наукової літератури для з'ясування стану вивченості проблеми професійної етики; порівняльно-педагогічний метод для багатоаспектного аналізу міжнародного досвіду автономізації ЗВО (на прикладі Фінляндії, Польщі, Німеччини та Великої Британії); метод прогнозування для визначення потенційних етичних ризиків управлінської діяльності в умовах ринкової орієнтації освіти.. Результати. Встановлено, що перехід до моделі підприємницького університету радикально змінює роль професійної етики. Вона перетворюється з формального набору правил на стратегічний ресурс управлінської діяльності. Обґрунтовано, що в умовах автономії управлінець закладу освіти виходить за межі суто адміністрування, стикаючись зі складними етико-психологічними дилемами та точками напруги. На основі компаративного аналізу європейських моделей виокремлено специфічні ризики: фінська модель менеджеризму актуалізує питання прозорості; польська самоврядність застерігає від авторитаризму та непотизму; німецька система глобальних бюджетів вимагає високої відповідальності за справедливий розподіл ресурсів; британський досвід когенерації знань переорієнтовує етику на цінності соціального партнерства. У межах статті систематизовано етичні виклики для українських ЗВО, зокрема в аспектах кадрової (лояльність чи професіоналізм), фінансової (стратегічний розвиток чи інтереси груп впливу) та академічної (репутаційний капітал чи прибуток) автономії. Запропоновано структуру педагогічної системи підготовки, що базується на дуальному наставництві та інтеграції етичних кейсів у професійне навчання. Висновки. Доведено, що прогностична стійкість управлінців закладами освіти безпосередньо залежить від рівня їхньої деонтологічної компетентності та здатності до етичної далекоглядності, тобто вміння оцінювати довгостроковий вплив рішень на репутацію освітньої установи. Автономія закладу освіти визначена не лише як інструмент свободи, а й як простір підвищеної моральної відповідальності, де професійна етика виступає головним механізмом запобігання зловживанням владою. Обґрунтовано, що формування етичної свідомості має бути наскрізною лінією освітніх програм з освітнього менеджменту. Перспективи подальших досліджень полягають у розробці діагностичного інструментарію оцінки етичної стійкості управлінців закладами освіти в умовах цифровізації освіти.
Авторське право (c) 2026 Алла Миколаївна Москаленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічні стратегії забезпечення безпечного освітнього середовища в умовах воєнних викликів та освітніх трансформацій
Актуальність дослідження зумовлена сучасними трансформаціями освітнього простору, спричиненими воєнними викликами та інтенсивними реформами у сфері освіти. Порушення безперервності навчального процесу, зростання рівня психологічного навантаження на учасників освітнього процесу, а також поява нових типів ризиків — фізичних, інформаційних і соціальних — актуалізують потребу у переосмисленні підходів до організації освітнього середовища. У цих умовах особливого значення набуває формування безпечного освітнього середовища. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та розробка цілісної системи педагогічних підходів до забезпечення безпечного освітнього середовища в умовах воєнних викликів і освітніх реформ. Методи. У дослідженні використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, систематизації, порівняння, педагогічного спостереження, моделювання.Результати. Проаналізовано теоретичні підходи до трактування поняття «безпечне освітнє середовище». Визначено специфіку функціонування освітнього середовища в умовах воєнних викликів на учасників освітнього процесу. Систематизовано сучасні педагогічні підходи (trauma-informed, резильєнс-орієнтований, інклюзивний, цифрово-безпечний) та оцінено їх потенціал у забезпеченні безпеки. Обґрунтовано методологічні засади інтеграції різних педагогічних підходів у єдину систему забезпечення безпеки. Розроблено структурно-функціональну модель забезпечення безпечного освітнього середовища, яка враховує багатовимірність загроз і адаптивність освітнього процесу. Визначено критерії, показники та рівні оцінювання ефективності безпечного освітнього середовища. Сформульовано практичні рекомендації для педагогів, адміністрацій закладів освіти та освітньої політики щодо впровадження безпечного освітнього середовища. Висновки. Підтверджено, що ефективність функціонування безпечного освітнього середовища значною мірою залежить від впровадження trauma-informed та резильєнс-орієнтованих практик, підготовленості педагогів до роботи в умовах підвищеного ризику та системності управлінських рішень у контексті освітніх реформ. Отримані результати можуть бути використані для розробки стратегій організації безпечного освітнього середовища у закладах освіти, удосконалення програм підготовки педагогічних кадрів, а також формування ефективної освітньої політики в умовах воєнного стану.
Авторське право (c) 2026 Віра Василівна Купрас, Любов Михайлівна Кравець, Микола Олександрович Бортний https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інклюзивне освітнє середовище як чинник розвитку діалогічної компетентності дитини старшого дошкільного та молодшого шкільного віку
Мета. Теоретично обґрунтувати роль інклюзивного освітнього середовища як чинника розвитку діалогічної компетентності дітей старшого дошкільного віку і молодшого шкільного віку та визначити педагогічні умови ефективного формування діалогічного мовлення в умовах інклюзивної освіти. Методи. У процесі дослідження використано комплекс теоретичних методів: аналіз, систематизацію та узагальнення наукових джерел з проблеми розвитку діалогічної компетентності дітей старшого дошкільного та молодшого шкільного віку, аналіз сучасних українських і зарубіжних підходів до організації інклюзивного освітнього середовища, а також порівняння та інтерпретацію наукових положень щодо особливостей мовленнєвого розвитку дітей із тяжкими порушеннями мовлення. Результати. У статті визначено, що діалогічна компетентність є інтегративним утворенням, яке охоплює мовленнєві, когнітивні, соціально-емоційні та діяльнісні компоненти. Встановлено, що ефективність її формування значною мірою залежить від якості комунікативної взаємодії, педагогічної підтримки мовлення, організації освітнього простору та емоційної безпеки дитини в інклюзивному середовищі. Доведено, що інклюзивний освітній простір сприяє активізації комунікативної діяльності дошкільників та молодших школярів через включення їх у природні ситуації спілкування, використання ігрових та кооперативних форм взаємодії, діалогічного читання та партнерської взаємодії з однолітками. Визначено, що особливого значення проблема розвитку діалогічної компетентності набуває щодо дітей із тяжкими порушеннями мовлення, у яких спостерігаються труднощі мовленнєвої ініціативності, підтримання взаємодії та використання вербальних і невербальних засобів комунікації. Обґрунтовано фасилітуючу роль педагога у стимулюванні мовленнєвої активності та розвитку комунікативної самостійності дітей. Висновки. Встановлено, що інклюзивне освітнє середовище є важливим чинником розвитку діалогічної компетентності дошкільників та молодших школярів, оскільки забезпечує мовленнєво насичений, психологічно безпечний та комунікативно активний простір взаємодії. Ефективність формування діалогічної компетентності визначається системним включенням дітей у ситуації спілкування, підтримкою комунікативної ініціативи, використанням діалогічних технологій та взаємодією педагогів і сім’ї. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням ефективних методик та інструментарію оцінювання діалогічного потенціалу інклюзивного освітнього середовища закладу дошкільної освіти.
Авторське право (c) 2026 Анастасія Юріївна Нездатна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Критерії вибору раціональних форм подання логічних функцій у прикладних задачах дискретної математики
У статті обґрунтовано, що оволодіння критеріями вибору раціональних форм подання логічних функцій є базовою компетентністю, що дозволяє майбутнім фахівцям не лише розуміти теоретичні засади функціонування обчислювальних систем, а й оптимізувати прикладні розробки в умовах реальних технічних обмежень. Метою дослідження є обґрунтування методичної доцільності використання задач із комбінаторним та прикладним змістом у процесі вивчення методів побудови нормальних форм таблично заданих логічних функцій для розвитку критичного мислення здобувачів. Для досягнення мети використано такі методи: аналіз наукової літератури, узагальнення педагогічного досвіду роботи у ЗВО, опитування та анкетування. Апробація запропонованих прийомів здійснювалася в межах педагогічного експерименту на факультеті інформаційних технологій і математики Волинського національного університету імені Лесі Українки. Основні результати. У роботі обґрунтовано, що відсутність єдиного способу представлення булевої функції у вигляді довільної ДНФ чи КНФ суттєво ускладнює перевірку логічної еквівалентності виразів. Це зумовлює необхідність переходу до канонічних форм (ДДНФ та ДКНФ), які гарантують єдиність подання для кожної конкретної функції. Доведено: попри наявність чітко розроблених алгоритмів побудови, ключовим аспектом навчання майбутніх фахівців має стати розвиток здатності свідомо обирати ту канонічну форму, яку доцільно синтезувати в конкретному випадку. Аналіз структури таблиці істинності на попередньому етапі забезпечує оптимізацію процесу ще до фази розрахунків, сприяючи переходу від механічного відтворення алгоритмів до свідомої аналітичної оцінки обчислювальної доцільності обраного методу. Автором встановлено, що використання задач із комбінаторним та прикладним змістом сприяє трансформації формальних знань у дієвий інструмент аналізу. Висновки. Використання задач із комбінаторним та прикладним змістом у процесі вивчення методів побудови нормальних форм таблично заданих логічних функцій підвищує мотивацію майбутніх математиків до навчання та формує у них навички критичного мислення.
Авторське право (c) 2026 Ольга Леонідівна Швай https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Оцінювання якості тестових завдань методами дискретної математики та теорії вимірювань в освіті
Метою статті є аналіз підходів до оцінювання якості тестових завдань із використанням методів дискретної математики та теорії вимірювань, а також обґрунтування доцільності застосування сучасних психометричних моделей у системі освіти в умовах цифровізації освітнього процесу та зростання ролі адаптивних технологій навчання. Методологічну основу роботи становлять теоретичний аналіз наукових джерел, методи дискретної математики, ймовірнісне моделювання та психометричні підходи. Застосовано моделі теорії відповіді на завдання (IRT), зокрема однопараметричні, багатопараметричні та багатовимірні моделі, а також когнітивно-діагностичні моделі. Окрему увагу приділено сучасним підходам, що інтегрують методи машинного навчання для підвищення точності оцінювання та обробки великих обсягів даних. У результаті дослідження встановлено, що використання математичних моделей дозволяє підвищити точність оцінювання якості тестових завдань, забезпечити об’єктивність результатів та врахувати індивідуальні характеристики здобувачів освіти. Доведено, що застосування багатовимірних моделей і сучасних алгоритмів сприяє більш точному визначенню параметрів складності завдань, дискримінаційної здатності та ймовірності вгадування. Визначено, що інтеграція цифрових технологій забезпечує можливість адаптивного тестування, автоматизованого аналізу результатів та підвищує ефективність навчального оцінювання. У висновках обґрунтовано доцільність використання методів дискретної математики та теорії вимірювань для аналізу якості тестових завдань. Визначено перспективи подальших досліджень, що полягають у вдосконаленні моделей оцінювання, розширенні можливостей адаптивного тестування, підвищенні інтерпретованості результатів та інтеграції інтелектуальних систем у процес оцінювання результатів навчання. Запропоновані підходи можуть бути використані для підвищення якості освітніх вимірювань та вдосконалення процедур оцінювання результатів навчання.
Авторське право (c) 2026 Інна Володимирівна Рассоха, Оксана Вікторівна Гуда, Костянтин Васильович Григоренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Компетентносно-орієнтовані педагогічні технології в курсі «Інженерна та комп’ютерна графіка»
Статтю присвячено актуальній проблемі теоретичного обґрунтування та практичної реалізації методики формування професійних компетентностей здобувачів вищої технічної освіти у процесі вивчення дисципліни «Інженерна та комп’ютерна графіка». Авторами досліджено трансформацію навчального процесу в умовах цифровізації освіти за рахунок впровадження у змішану форму навчання крім традиційних аудиторних занять дистанційних технологій. На основі проведеного аналізу семирічного педагогічного досвіду запровадження дистанційного курсу в НТУУ «КПІ ім. Ігоря Сікорського», розгорнутого на платформі дистанційного навчання «Сікорський» (середовище Moodle), доведено ефективність його застосування у практиці навчального процесу. Розкрито методику інтеграції синхронних занять при використанні ZOOM-платформи з асинхронною взаємодією здобувачів вищої технічної освіти з цифровим контентом. Наукова новизна дослідження полягає у розробленні силабусу дисципліни, у якому враховано сучасні вимоги до рівня підготовки випускників технічних закладів вищої освіти. Зокрема впроваджено 3D моделювання технічних об’єктів, параметризацію, створення електронних бібліотек елементів у середовищі САПР AutoCAD. При цьому враховано психолого-педагогічні особливості адаптації першокурсників до специфіки графічних дисциплін. У статті висвітлено роль мультимедійних ресурсів таких як лекції із застосуванням інтерактивності, відеоуроки, що є складовими дистанційного курсу, у подоланні розриву між рівнем графічної підготовки випускників середніх навчальних закладів і вимогами технічного університету. Результати проведеного моніторингу показують стійку позитивну динаміку формування у здобувачів вищої технічної освіти фахових компетентностей. Зросла якість виконання складних графічних завдань, є розуміння застосування норм адаптованих в Україні європейських та міжнародних стандартів при оформленні конструкторської документації, отримані навички застосування САПР при 3Dмоделюванні та параметризації технічних об’єктів, суттєво підвищився рівень автономності. Практична цінність дослідження полягає у можливості застосування запропонованої методики у інших курсах технічних дисциплін з метою підвищення самостійної пізнавальної діяльності здобувачів вищої технічної освіти та оптимізації освітніх траєкторій.
Авторське право (c) 2026 Галина Омелянівна Гнітецька, Тетяна Віталіївна Гнітецька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрова мобільність здобувачів освіти у контексті глобалізації та цифрової трансформації освіти
У статті розкрито актуальність проблеми цифрової мобільності здобувачів освіти в умовах глобалізації та цифрової трансформації освітнього простору. Обґрунтовано, що цифрова мобільність є інтегративною характеристикою особистості, яка забезпечує ефективне навчання, професійний розвиток і комунікацію в цифровому середовищі. Мета. Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню сутності, змісту та структури цифрової мобільності здобувачів освіти в умовах глобалізації та цифрової трансформації освіти. Метою дослідження є визначення цифрової мобільності як інтегративної характеристики особистості та розкриття її ролі у забезпеченні ефективного навчання, професійного розвитку, академічної та міжкультурної взаємодії в цифровому освітньому середовищі. Методи. У процесі дослідження використано комплекс теоретичних методів, зокрема аналіз, синтез, узагальнення та систематизацію наукових джерел із проблем професійної, інформаційної, інформаційно-комунікаційної та цифрової мобільності. Застосовано порівняльний аналіз нормативно-правових документів Європейського Союзу та України щодо цифровізації освіти, а також структурно-функціональний підхід для визначення компонентної структури цифрової мобільності здобувачів освіти. Результати. У статті уточнено сутність поняття «цифрова мобільність здобувачів освіти» як інтегративної особистісно-професійної характеристики, що відображає здатність ефективно функціонувати, навчатися, комунікувати та самореалізовуватися в умовах цифрового освітнього середовища. Визначено, що цифрова мобільність виходить за межі технічного володіння цифровими технологіями та охоплює когнітивні, комунікативні, адаптивні, мотиваційні та етичні аспекти діяльності особистості. Обґрунтовано структуру цифрової мобільності, яка включає мотиваційно-ціннісний, когнітивний, операційно-діяльнісний, комунікативний, адаптивно-рефлексивний та соціально-етичний компоненти. Розкрито зміст кожного компонента та визначено їх взаємозв'язок у забезпеченні готовності здобувача освіти до ефективної діяльності в глобальному цифровому освітньому просторі. Висновки. Доведено, що цифрова мобільність є важливою умовою професійного становлення, академічної взаємодії та безперервного розвитку здобувачів освіти в умовах цифрової трансформації суспільства. Встановлено, що її формування потребує цілеспрямованого педагогічного забезпечення та інтеграції у зміст професійної підготовки. Перспективи подальших досліджень пов'язані з розробленням критеріїв, показників та педагогічних умов розвитку цифрової мобільності в освітньому процесі.
Авторське право (c) 2026 Василь Іванович Ковальчук, Тарас Володимирович Коваленко, Андрій Васильович Ковальчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗАСОБИ ФОРМУВАННЯ ІНФОРМАЦІЙНО-ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ МАГІСТРІВ-МЕНЕДЖЕРІВ ОСВІТИ
Мета статті полягає в аналізі та обґрунтуванні комплексу цифрових засобів, що забезпечують формування цифрової грамотності, аналітичної культури, управлінської мобільності та готовності майбутніх магістрів-менеджерів освіти діяти в умовах цифрової трансформації закладів освіти. Актуальність дослідження зумовлена тим, що сучасний керівник освітньої організації має не лише володіти окремими програмними продуктами, а й уміти проектувати цифрове освітнє середовище, організовувати електронну взаємодію, працювати з даними, оцінювати якість цифрового контенту, дотримуватися правил інформаційної безпеки та приймати управлінські рішення на основі доказів. Методи дослідження охоплюють теоретичний аналіз наукових праць і нормативно-методичних документів із проблем цифровізації освіти, порівняння підходів до трактування цифрової компетентності, систематизацію цифрових інструментів, узагальнення педагогічного досвіду та моделювання структури засобів її формування у процесі магістерської підготовки. Результати дослідження дали змогу уточнити зміст інформаційно-цифрової компетентності майбутнього менеджера освіти як інтегративної якості, що поєднує інформаційно-аналітичний, операційно-технологічний, комунікаційно-організаційний, управлінсько-проєктувальний, етико-безпековий та рефлексивно-інноваційний компоненти. Обґрунтовано доцільність комплексного використання систем управління навчанням, хмарних сервісів, інструментів створення цифрового контенту, онлайн-сервісів оцінювання та моніторингу, платформ цифрової комунікації, засобів аналізу даних, електронних освітніх ресурсів і цифрових бібліотек. Показано, що кожна група засобів має специфічну педагогічну функцію: LMS забезпечують організацію та моніторинг навчального процесу; хмарні сервіси розвивають командну взаємодію; інструменти візуалізації та мультимедіа формують здатність презентувати управлінські рішення; аналітичні платформи сприяють використанню даних для планування; електронні ресурси розвивають інформаційну культуру. Висновки підтверджують, що ефективне формування досліджуваної компетентності можливе за умови поєднання цифрових інструментів із практико-орієнтованими завданнями, проєктами цифрового розвитку закладу освіти, кейсами управлінського аналізу та рефлексивним оцінюванням результатів.
Авторське право (c) 2026 Оксана Григорівна Штонда, Олексій Іванович Проскурня https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гейміфікація як інструмент підвищення ефективності мовної підготовки
Мета. Сучасне освітнє середовище потребує інтеграції принципово нових, інноваційних рішень для вдосконалення різних аспектів навчального процесу. У статті розглянуто гейміфікацію як сучасний педагогічний інструмент підвищення ефективності мовної підготовки здобувачів освіти. Методи. В дослідженні використано загальнотеоретичні методи, зокрема аналіз та синтез, узагальнення, систематизацію. Результати. Проаналізовано наукові підходи до визначення сутності гейміфікації, її основні принципи та механізми впливу на освітній процес. Основним завданням сучасного підходу до мовної підготовки детерміновано розвиток мовних і мовленнєвих компетентностей, при цьому гейміфікація зміщує акценти на засоби навчання, активно залучаючи інтерактивні та проєктні технології. Встановлено, що використання елементів ігрового дизайну в навчанні іноземних мов сприяє підвищенню навчальної мотивації, активізації пізнавальної діяльності, формуванню позитивного ставлення до навчання та розвитку мовленнєвих компетентностей. Особливу увагу приділено використанню цифрових платформ і сервісів, які забезпечують реалізацію гейміфікованого навчання в умовах сучасного освітнього середовища. Визначено переваги та обмеження застосування гейміфікації у мовній підготовці. Обґрунтовано доцільність інтеграції гейміфікаційних технологій у процес навчання іноземних мов як засобу підвищення якості освітнього процесу та формування стійкої мотивації до навчання. Висновки. У статті доведено, що гейміфікація позиціонується неодмінною компонентою актуального формату мовної підготовки, що спрямована на надання студенту комплексних знань, умінь та практичних навичок для перспективної успішної самореалізації як в професійній, так і в особистісній сферах життєдіяльності, ставлячи в основу принципи ініціативності, самостійності, вмотивованості, креативності та адаптивності майбутніх фахівців. Пріоритет таких технологій вбачається у відтворенні професійного середовища за допомогою комунікативно-ситуативних завдань, збагаченні креативного досвіду здобувачів освіти, максимальному наближенні до майбутньої фахової діяльності, розвитку мовної культури.
Авторське право (c) 2026 Ігор Ігорович Романов, Катерина Сергіївна Усачова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Академічна доброчесність у системі оцінювання: регулювання використання генеративних нейромереж
У статті розглянуто теоретико-методологічні засади моделювання художньо-конструкторських процесів у контексті створення інтелектуальних систем освітнього призначення. Метою статті є аналіз теоретико-методологічних засад забезпечення академічної доброчесності в системі оцінювання результатів навчання в умовах поширення генеративних нейромереж та обґрунтування підходів до регулювання їх використання в освіті.Методи. У дослідженні застосовано комплекс взаємопов’язаних методів. Теоретичну основу становлять системний і структурно-функціональний аналіз, порівняльний аналіз наукових підходів до використання штучного інтелекту в освіті, контент-аналіз наукових джерел і нормативних документів, а також методи узагальнення, індукції та дедукції для формування концептуальних положень. Результати. Проаналізовано трансформацію академічної доброчесності під впливом генеративних моделей (GPT, LLaMA, Codex, DALL-E, MidJourney, GPT-4, Claude). Визначено ключові ризики: зниження самостійності виконання завдань, ускладнення встановлення авторства, зменшення прозорості оцінювання та поява нових форм недоброчесності. Обґрунтовано підходи до регулювання: декларування використання штучного інтелекту, визначення меж його застосування, адаптація форм оцінювання та розвиток цифрово-етичної компетентності учасників освітнього процесу. Висновки. Обґрунтовано необхідність комплексного нормативного, методичного й етичного регулювання використання генеративних нейромереж. Встановлено, що ефективне забезпечення академічної доброчесності потребує оновлення підходів до оцінювання та формування культури відповідального використання штучного інтелекту.
Авторське право (c) 2026 Лідія Сергіївна Березова, Тетяна Павлівна Приходько, Тамара Василівна Кравченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування цифрових компетентностей педагогів у післявоєнний період в Україні
Трансформаційні процеси в освітній системі України супроводжуються активним упровадженням цифрових технологій у професійну діяльність педагогічних працівників. У післявоєнний період зростає потреба у відновленні та модернізації освітнього середовища з огляду на вимоги цифрового суспільства. У цих умовах особливої актуальності набуває розвиток цифрових компетентностей як складника професійної готовності педагогів. Метою дослідження є обґрунтування теоретичних засад і практичних умов формування цифрових компетентностей педагогів у період післявоєнного відновлення освітньої системи України та визначення напрямів підвищення ефективності їхнього професійного розвитку. Методи. У процесі дослідження використано системний аналіз, порівняльний метод, узагальнення наукових джерел, структурно-функціональний підхід та елементи контент-аналізу. Застосовані методи дали змогу розглянути цифрову компетентність як багатокомпонентне утворення, що охоплює когнітивний, операційний та мотиваційний рівні професійної діяльності. Результати. Встановлено, що процес цифровізації освіти в Україні має нерівномірний характер, що проявляється у відмінностях рівня володіння цифровими інструментами серед педагогічних працівників. Виявлено розрив між технічними можливостями освітнього середовища та практикою їх використання в освітньому процесі. Обґрунтовано необхідність розвитку безперервного професійного навчання, яке поєднує формальну освіту, неформальне навчання та самоосвіту. Показано, що ефективне формування цифрових навичок забезпечується через використання адаптивних освітніх платформ, змішаного навчання та практико-орієнтованих форматів підвищення кваліфікації. Висновки. Формування цифрових компетентностей педагогічних працівників визначається як ключовий чинник модернізації освіти в період післявоєнного відновлення. Реалізація комплексного підходу сприяє підвищенню професійної мобільності, удосконаленню якості освітнього процесу та інтеграції національної системи освіти в європейський та глобальний цифровий простір. Подальший розвиток цього напряму потребує інституційної підтримки та узгоджених змін у системі професійного розвитку педагогів.
Авторське право (c) 2026 Ольга Ярославівна Іщенко, Ірина Сергіївна Котєнєва, Владислав Васильович Мельнійчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Застосування віртуальної реальності у викладанні природничих дисциплін у закладах освіти
Актуальність дослідження зумовлено інтенсивною цифровізацією освіти та зростанням потреби у впровадженні інноваційних технологій, здатних підвищити ефективність викладання природничих дисциплін. Традиційні підходи до навчання не завжди забезпечують достатній рівень наочності та глибини розуміння складних природних процесів, що актуалізує пошук нових дидактичних рішень. Відповідно, віртуальна реальність (VR) є перспективним інструментом, що поєднує імерсивність, інтерактивність та можливості моделювання освітнього середовища. Метою статті є теоретичне обґрунтування та систематизація підходів до використання VR у викладанні природничих дисциплін, зокрема визначення її впливу на результати навчання. Методологічну основу дослідження становлять аналіз і узагальнення наукових джерел, порівняльний аналіз педагогічних практик та структурно-функціональний підхід до моделювання освітніх процесів. Результати. Здійснено ідентифікацію та систематизацію освітнього потенціалу VR у викладанні природничих дисциплін з урахуванням специфіки навчального змісту та дидактичних цілей. Проаналізовано педагогічні моделі інтеграції VR в освітній процес (демонстраційну, інтерактивну та дослідницьку), визначено їхні характеристики, рівень залучення здобувачів освіти та дидактичну ефективність. Обґрунтовано модель впливу VR на пізнавальну діяльність, формування предметних компетентностей і якість навчання. Проаналізовано, що результативність застосування VR визначається характером взаємодії здобувачів освіти з віртуальним середовищем та рівнем їхньої пізнавальної активності. Висновки. Доведено ефективність використання VR для підвищення якості навчання через поглиблення розуміння складних процесів, активізації навчальної діяльності та формування стійких предметних компетентностей. Запропонований підхід дає змогу розглядати VR як інтегрований елемент сучасної педагогічної системи, орієнтованої на досягнення якісних освітніх результатів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з емпіричною перевіркою ефективності запропонованих моделей та розробленням методичних рекомендацій щодо їхньої адаптації до різних освітніх контекстів.
Авторське право (c) 2026 Микола Петрович Матківський, Тетяна Семенівна Притуляк, Галина Вікторівна Різак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Адаптивні технології навчання в підготовці фахівців для нової економіки знань в Україні
У сучасних умовах цифрової трансформації суспільства та становлення економіки знань актуалізується проблема модернізації підготовки фахівців, здатних ефективно діяти в динамічному професійному середовищі. Мета статті – обґрунтування теоретико-методичних підходів до застосування адаптивних технологій навчання в підготовці фахівців для економіки знань в Україні й визначення концептуальних та організаційно-процесуальних аспектів їх упровадження. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові й спеціальні методи, зокрема аналіз і синтез – для узагальнення наукових підходів, систематизація – для визначення структурних компонентів адаптивних технологій, моделювання – для формування уявлення про вплив адаптивного навчання та обґрунтування підходів до його впровадження, а також порівняльний аналіз – для зіставлення сучасних освітніх практик. У результаті дослідження уточнено сутність адаптивних технологій навчання як інтегративного феномена й виокремлено їхні основні структурні компоненти, що забезпечують персоналізацію освітнього процесу. Охарактеризовано вплив персоналізованих практик на формування компетентностей фахівців, змодельовано взаємозв’язок між механізмами адаптації й освітніми результатами. Обґрунтовано концептуальні й організаційно-процесуальні засади впровадження гнучких технологій навчання в систему вищої освіти України, що враховують сучасні виклики цифровізації, потреби ринку праці та глобальні освітні тенденції. Висновки. Отримані результати підтверджують доцільність інтеграції адаптивних технологій як інструменту підвищення якості підготовки фахівців і формування їхньої здатності до безперервного професійного розвитку. Практична цінність дослідження полягає в можливості використання запропонованих підходів і вирішень для модернізації освітнього процесу й підвищення його результативності. Водночас результати дослідження можуть бути використані як методологічна основа для розроблення стратегій цифрової трансформації закладів вищої освіти. Подальші наукові дослідження доцільно спрямувати на емпіричну перевірку ефективності запропонованих підходів, а також розширення інструментарію адаптивного навчання в умовах інтеграції технологій штучного інтелекту.
Авторське право (c) 2026 Світлана Михайлівна Соболєва, Оксана Іванівна Скоробагатська, Ірина Миколаївна Ходарєва https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Analysis of the use of artificial intelligence language models in the automation of scientific communication
The relevance of the study is determined by the rapid integration of AI language models into scientific communication processes, which is accompanied by a transformation of academic interaction formats and increasing requirements for the quality, reliability and integrity of research dissemination. Under conditions of intensification of automated text generation and knowledge exchange, the need arises to develop scientifically grounded approaches to the controlled use of AI in academic environments. The purpose of the article is to substantiate the theoretical and methodological foundations for the application of AI language models in the automation of scientific communication with an emphasis on ensuring the quality, reliability and integrity of research outputs. The research methods are based on theoretical generalization, analysis and synthesis of scientific sources, as well as a logical-analytical approach to interpreting the transformation of communicative processes under AI influence. As a result of the study, the conceptual essence and functional role of AI language models in scientific communication have been clarified, and the main directions of their application in the automation of academic interaction and knowledge exchange have been identified. Methodological approaches to evaluating the effectiveness and quality of AI-assisted communication have been substantiated, which include semantic, epistemic and communicative criteria. Key scientific and practical problems have been revealed, in particular semantic distortion, variability of outputs, transformation of authorship and insufficient institutional regulation. It has been proven that effective use of AI tools is ensured through their selective and controlled integration combined with mandatory verification of generated content. Conclusions indicate that AI language models function as instruments for optimizing scientific communication processes, provided that methodological control and academic integrity are maintained. Prospects for further research are associated with the development of standardized evaluation models, the identification of measurable indicators of quality and the empirical validation of the effectiveness of AI-assisted scientific communication.
Авторське право (c) 2026 Svitlana Shestakova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Розвиток критичного мислення майбутніх фахівців через взаємодію з великими мовними моделями у змішаному навчанні
Актуальність дослідження. Цифровізація освіти актуалізує проблему формування здатності до обґрунтованого оцінювання інформації та прийняття рішень у процесі професійної підготовки.Інтеграція інтелектуальних систем опрацювання природної мови у змішаний формат навчання розширює можливості організації пізнавальної діяльності та підсилює значення педагогічного супроводу. Взаємодія здобувачів освіти з цифровими інструментами аналітичного характеру сприяє переходу від репродуктивних дій до осмисленого аналізу, аргументації та рефлексії. Метою дослідження є обґрунтування особливостей розвитку критичного мислення майбутніх фахівців у процесі використання інтелектуальних мовних систем у поєднанні очного й дистанційного навчання та визначення педагогічних умов підвищення результативності цього процесу. Методи. Застосовано аналіз і синтез наукових джерел (зокрема праць із цифрової трансформації освіти та формування критичного мислення у професійній підготовці) для уточнення категоріального апарату, порівняльний аналіз практик використання цифрових технологій у професійній освіті, узагальнення педагогічного досвіду впровадження інтелектуальних систем, елементи систематизації для виокремлення ключових характеристик навчальної взаємодії за критеріями ефективності формування критичного мислення та рівня інтеграції цифрових інструментів у навчальний процес. Результати. Визначено дидактичні можливості інтелектуальних мовних систем у розвитку критичного мислення.Встановлено, що їх використання активізує процеси інтерпретації, аргументованого висловлення, перевірки достовірності відомостей і самоконтролю результатів навчальної діяльності. Обґрунтовано доцільність поєднання самостійної роботи здобувачів освіти з цілеспрямованим педагогічним супроводом. Виокремлено чинники результативності: застосування проблемно орієнтованих завдань, регламентація використання цифрових інструментів, розвиток цифрової грамотності та рефлексивної діяльності. Висновки. Використання інтелектуальних мовних систем у поєднанні очного й дистанційного навчання забезпечує розвиток критичного мислення майбутніх фахівців за умови науково обґрунтованої організації освітнього процесу. Подальші дослідження доцільно спрямувати на емпіричну перевірку визначених положень і розроблення практичних рекомендацій для професійної підготовки з урахуванням сформульованих педагогічних умов.
Авторське право (c) 2026 Світлана Григорівна Погоріла, Дарія Євгенівна Новицька, Іван Олегович Берестовой https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація початкової школи та її вплив на читацькі компетентності молодших школярів
Актуальність дослідження зумовлена інтенсивною цифровізацією початкової освіти, що трансформує умови формування читацьких компетентностей молодших школярів і актуалізує проблему забезпечення глибини розуміння тексту в умовах багатоканального інформаційного середовища. У сучасній практиці спостерігається суперечність між розширенням доступу до цифрових ресурсів і зниженням якості осмисленого читання, що потребує наукового обґрунтування ефективних дидактичних рішень. Метою статтівизначено наукове обґрунтування впливу цифровізації початкової школи на формування читацьких компетентностей молодших школярів та встановлення ефективних підходів до їх розвитку в умовах цифрового освітнього середовища. Методи дослідження базуються на використанні теоретичного узагальнення, аналізу та синтезу наукових джерел, структурно-функціонального підходу та логіко-аналітичного моделювання для виявлення взаємозв’язків між характеристиками цифрового освітнього середовища і процесами читацької діяльності. У результаті дослідження проаналізовано сутність читацьких компетентностей і встановлено їх трансформацію в умовах цифровізації, зокрема перехід до нелінійного, інтерактивного та багатоканального сприйняття тексту. Виявлено специфіку впливу цифрових інструментів на процеси сприйняття, розуміння та інтерпретації тексту. Доведено, що ефективність формування читацьких компетентностей забезпечується за умов дидактично обґрунтованої інтеграції цифрових технологій у навчальний процес. Виявлено ключові наукові та практичні проблеми, серед яких фрагментація сприйняття, зниження глибини розуміння, когнітивне перевантаження та методична неузгодженість використання цифрових ресурсів. У висновках обґрунтовано, що підвищення ефективності формування читацьких компетентностей досягається через структуровану організацію роботи з текстом, поєднання цифрових і традиційних підходів, диференціацію навчальних завдань та включення рефлексивних етапів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням моделей оцінювання читацьких компетентностей у цифровому середовищі, емпіричною перевіркою дидактичних підходів до інтеграції цифрових технологій та вивченням їх довгострокового впливу на когнітивний розвиток молодших школярів.
Авторське право (c) 2026 Олена Феліксівна Кирилович, Катерина Сергіївна Гнатовська, Лідія Петрівна Ткаченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика використання генеративного штучного інтелекту для розвитку академічного письма здобувачів філологічної освіти
Сучасні трансформації філологічної освіти актуалізують проблему інтеграції цифрових інструментів у процес формування академічного письма. Особливого значення набуває використання генеративного штучного інтелекту як засобу підтримки текстотворення, що потребує науково обґрунтованого методичного забезпечення. Водночас відсутність структурованих підходів до його застосування в навчанні зумовлює необхідність розроблення цілісної методики, орієнтованої на розвиток аналітичних і рефлексивних умінь здобувачів освіти. Відповідно, актуальним є визначення дидактичних умов ефективного використання таких технологій. Метою дослідження є обґрунтування методики використання генеративного штучного інтелекту в розвитку академічного письма здобувачів філологічної освіти. Методи дослідження охоплюють аналіз і синтез наукових підходів до організації академічного письма, моделювання освітніх процесів, а також узагальнення практик використання генеративних інструментів в освітній діяльності. У результаті дослідження розроблено структурно-функціональну модель методики використання генеративного штучного інтелекту, що містить цільовий, змістовий, операційний і контрольно-рефлексивний компоненти. Запропоновано алгоритм організації діяльності здобувачів освіти, який відображає поетапну та циклічну взаємодію з генеративними інструментами – від формулювання запиту до рефлексивного оцінювання та доопрацювання результату. Встановлено, що інтеграція етапів критичного аналізу, академічної верифікації та рефлексії забезпечує перехід від механічного використання штучного інтелекту до усвідомленого формування навичок академічного письма. Визначено дидактичні ефекти застосування генеративного штучного інтелекту, що проявляються в підвищенні структурованості тексту, аргументованості викладу, точності мовлення та розвитку навичок саморедагування. У висновках зазначено, що ефективність використання генеративного штучного інтелекту в розвитку академічного письма залежить від його інтеграції в педагогічно керовану систему навчання. Запропонована методика забезпечує узгодженість між цілями, змістом і процесом навчання, а також сприяє розвитку критичного мислення, рефлексивних умінь і відповідального ставлення до академічної діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з емпіричною верифікацією ефективності запропонованої моделі в різних освітніх середовищах.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Миколаївна Зінченко, Яна Вадимівна Абсалямова, Олена Олександрівна Гурська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив мобільного навчання на академічну успішність студентів гуманітарних спеціальностей
У сучасних умовах цифровізації вищої освіти мобільне навчання набуває статусу одного з ключових інструментів трансформації освітнього процесу, особливо у сфері гуманітарної підготовки. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення академічної успішності студентів через інтеграцію інноваційних технологій, що забезпечують гнучкість, доступність і персоналізацію навчання. Метою статті є визначення впливу мобільного навчання на академічну успішність здобувачів вищої освіти гуманітарних спеціальностей шляхом систематизації його форм та інструментів, оцінювання результативності та розроблення етапного алгоритму впровадження. Методологічну основу дослідження становлять методи аналізу й узагальнення наукових підходів, порівняльний аналіз показників академічної успішності, а також структурно-функціональне моделювання освітніх процесів. Результати. У результаті дослідження систематизовано основні форми мобільного навчання відповідно до їх дидактичного призначення, встановлено позитивну динаміку ключових показників академічної успішності, зокрема рівня мотивації, самостійності та навчальної активності студентів. Обґрунтовано, що мобільне навчання сприяє формуванню суб’єктної позиції здобувачів освіти та підвищує ефективність засвоєння навчального матеріалу. Запропоновано етапний алгоритм упровадження мобільного навчання, який забезпечує системність і результативність освітнього процесу. Висновки. Встановлено, що мобільне навчання є ефективним чинником підвищення показників академічної успішності здобувачів освіти гуманітарних спеціальностей за умови його цілеспрямованої та педагогічно обґрунтованої інтеграції. Показано, що його вплив має комплексний характер і охоплює як результативні, так і поведінкові аспекти навчальної діяльності, сприяючи підвищенню рівня залученості та самостійності студентів. Запропонований етапний підхід до впровадження мобільного навчання забезпечує узгодженість освітніх дій і створює передумови для стабільного покращення навчальних результатів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розширенням вибірки емпіричних даних щодо використання мобільного навчання в закладах вищої освіти різного профілю, а також із уточненням методичних підходів до оцінювання академічної успішності, рівня навчальної мотивації, цифрової активності та самостійності студентів.
Авторське право (c) 2026 Микола Володимирович Коромисел, Інна Іванівна Антоненко, Оксана Олександрівна Гарачковська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація філологічної освіти як чинник формування нових мовних компетентностей
Актуальність дослідження зумовлена стрімкою цифровізацією вищої освіти та трансформацією професійної діяльності сучасного філолога в умовах поширення цифрових комунікативних платформ, автоматизованих мовних систем і технологій штучного інтелекту. У сучасному освітньому просторі традиційна філологічна підготовка дедалі більше втрачає відповідність актуальним вимогам цифрового суспільства, оскільки не забезпечує системного формування компетентностей комп’ютерно-опосередкованої комунікації, інформаційно-аналітичної роботи з текстом, використання лінгвістичних корпусів та автоматизованого редагування ШІ-генерованого контенту. Особливої значущості проблема набуває в умовах масового використання студентами цифрових інструментів без належного розвитку професійної рефлексії та критичного аналізу цифрового контенту. Метою статті є емпіричне дослідження впливу цифровізації філологічної освіти на формування нових мовних компетентностей студентів-філологів закладів вищої освіти. Методи дослідження охоплюють аналіз наукової літератури, узагальнення сучасних підходів до цифрової трансформації мовної освіти, пілотне опитування 100 студентів-філологів одного зі столичних закладів вищої освіти України, а також методи математичної статистики, зокрема описову статистику, кореляційний аналіз і t-критерій Стьюдента. Результати дослідження засвідчили наявність суттєвого розриву між інтенсивним використанням цифрових технологій у повсякденній діяльності та рівнем сформованості професійних цифрових компетентностей. Встановлено, що 87–93% студентів активно використовують месенджери, ChatGPT, онлайн-перекладачі та інші цифрові інструменти, проте лише 34% здатні аналізувати жанрові особливості цифрової комунікації, 28% – здійснювати мультимодальний аналіз текстів, а 26% – розпізнавати тексти, згенеровані штучним інтелектом. Найнижчі показники зафіксовано у сфері інформаційно-аналітичної компетентності: лише 15% студентів мають досвід роботи з лінгвістичними корпусами, 12% – використовують системи автоматичного аналізу мови, а 10% – інструменти кількісного аналізу мовних явищ. Водночас результати опитування продемонстрували високий рівень мотивації студентів до професійного опанування цифрових технологій: 88% респондентів визнають необхідність цифрових інструментів у діяльності сучасного філолога, 81% висловили бажання навчатися їх використанню, а 76% підтримують включення курсів роботи зі штучним інтелектом до освітніх програм. Статистичний аналіз підтвердив значущість виявлених розбіжностей між побутовим використанням цифрових засобів та професійною здатністю до їх критичного застосування. У висновках констатовано, що стихійне використання цифрових технологій не забезпечує автоматичного формування професійних мовних компетентностей. Виявлено дефіцит навичок комп’ютерно-опосередкованої комунікації, інформаційно-аналітичної роботи з текстом і постадагування ШІ-генерованого контенту. Обґрунтовано необхідність цілеспрямованої інтеграції цифрових дисциплін, корпусної лінгвістики та методик критичного аналізу цифрових текстів у систему підготовки майбутніх філологів. Перспективи подальших досліджень полягають у розробленні методичних моделей формування нових мовних компетентностей, створенні критеріїв їх оцінювання та дослідженні ефективності інтеграції технологій штучного інтелекту у філологічну освіту.
Авторське право (c) 2026 Валентина Чаяло, Оксана Миколаївна Ковальчук, Вікторія Богданівна Приходько https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дослідження взаємозв’язку між використанням адаптивних освітніх технологій та академічними результатами студентів у змішаному середовищі
У сучасних умовах цифровізації освіти та поширення змішаних форм навчання особливої актуальності набуває проблема підвищення ефективності освітнього процесу на основі персоналізації. Використання адаптивних освітніх технологій розглядається як один із ключових інструментів індивідуалізації навчання, однак питання їх реального впливу на академічні результати здобувачів вищої освіти залишається недостатньо дослідженим. Метою статті є теоретичне обґрунтування та аналіз взаємозв’язку між використанням адаптивних освітніх технологій та академічними результатами студентів у змішаному середовищі. Методологічну основу дослідження становлять системний, структурно-функціональний та аналітичний підходи, а також методи узагальнення, порівняння та моделювання. Результати. У дослідженні здійснено типологізацію адаптивних освітніх технологій за їх функціональним призначенням, сформовано систему показників оцінювання академічних результатів студентів та розроблено алгоритм дослідження взаємозв’язку між використанням технологій і результативністю навчання. Установлено, що ефективність адаптивних технологій визначається їх здатністю інтегрувати когнітивні, поведінкові та організаційні параметри освітнього процесу, забезпечуючи персоналізацію навчальних траєкторій та підвищення рівня залученості здобувачів освіти до навчальної діяльності. Висновки. Отримані результати дозволяють розглядати адаптивні освітні технології як системний чинник підвищення якості змішаного навчання та створюють підґрунтя для подальших емпіричних досліджень у напрямі оптимізації освітніх практик. Установлено, що їхня ефективність залежить від рівня інтеграції в освітнє середовище та узгодженості з цілями навчання і характеристиками студентської аудиторії. Розроблений алгоритм забезпечує можливість комплексного дослідження взаємозв’язків між технологічними рішеннями та академічними результатами, що сприяє підвищенню обґрунтованості управлінських і педагогічних рішень. Перспективи подальших досліджень пов’язані з емпіричною перевіркою розробленого алгоритму та уточненням впливу окремих типів адаптивних технологій на різні групи здобувачів освіти.
Авторське право (c) 2026 Ірина Володимирівна Євтушенко, Тетяна Валеріївна Крутько, Олег Володимирович Соломаха https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив гейміфікації навчального контенту на когнітивну залученість здобувачів освіти при вивченні точних дисциплін
Актуальність дослідження зумовлено складністю та абстрактністю змісту математики, фізики, хімії та програмування, що потребує активізації пізнавальної діяльності здобувачів освіти й упровадження сучасних педагогічних підходів. Мета дослідження полягає в аналізі педагогічних можливостей використання ігрових практик для підвищення когнітивної залученості здобувачів освіти під час вивчення точних дисциплін. У роботі застосовано такі методи: аналіз наукових джерел із проблеми використання гейміфікації у вищій освіті, узагальнення сучасних педагогічних методик та опитування здобувачів освіти точних спеціальностей щодо їхнього досвіду використання інтерактивних цифрових платформ в освітньому процесі. Крім того, проведено пілотне емпіричне дослідження із використанням елементів гейміфікації у процесі вивчення математики, фізики, хімії та програмування із подальшим анкетуванням учасників. Результати дослідження засвідчили, що інтеграція гейміфікованих елементів в освітній процес сприяє посиленню когнітивної залученості здобувачів, підтримує їхню навчальну мотивацію та активізує взаємодію із дидактичним матеріалом. За результатами проведеного експерименту більшість респондентів продемонстрували підвищення інтересу до навчання та активності у виконанні завдань, тоді як вплив на глибину розуміння матеріалу виявився помірним. Показано, що використання цифрових платформ, зокрема Kahoot, Quizizz і LearningApps, забезпечує оперативний зворотний зв’язок, візуалізацію результатів навчання та створює умови для поетапного опрацювання складних теоретичних понять. Ігрові механіки та навчальні квести, які виконують передусім мотиваційну функцію та потребують поєднання з іншими педагогічними засобами для забезпечення змістовного опрацювання навчального матеріалу, доцільно розглядати як засоби підтримки академічної активності та зацікавленості здобувачів. Висновки. Гейміфікація навчального контенту є дієвим засобом активізації пізнавальної діяльності здобувачів освіти у процесі вивчення точних дисциплін. Її використання сприяє посиленню мотивації здобувачів освіти, підтримує їхній інтерес до опрацювання складного матеріалу та стимулює активну взаємодію зі змістом навчання. Ефективність гейміфікації визначається її відповідністю дидактичним цілям дисципліни та доцільністю використання цифрових інструментів в освітньому процесі.
Авторське право (c) 2026 Сергій Костянтинович Черненко, Василь Васильович Сіладі, Галина Вікторівна Різак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Теоретико-методологічні підходи до дослідження мовної освіти в країнах Балтії в умовах цифрової трансформації
Мета статті полягає в теоретико-методологічному обґрунтуванні принципів і наукових підходів до дослідження розвитку мовної освіти в університетах країн Балтії в умовах цифровізації. Увагу зосереджено на визначенні методологічних засад, що забезпечують комплексний аналіз трансформацій мовної освіти під впливом цифрових технологій, а також на виявленні потенціалу балтійського досвіду для модернізації української вищої школи. Методи дослідження ґрунтуються на поєднанні загальнонаукових і спеціальних методів, що відповідають логіці педагогічного та компаративного дослідження. У роботі використано принципи науковості, об’єктивності, історизму, міждисциплінарності, порівняльності, динамічності та практичної спрямованості. Методологічну основу дослідження становлять аксіологічний, системний, діяльнісний, культурологічний, компаративний, еволюційний і прогностичний підходи. Для аналізу процесів цифровізації мовної освіти застосовано методи порівняльного аналізу, систематизації, узагальнення, інтерпретації наукових джерел та ретроспективного аналізу. Результати дослідження свідчать, що розвиток мовної освіти в університетах країн Балтії відбувається в умовах інтеграції цифрових технологій, трансформації освітнього середовища та переосмислення ролі викладача й здобувача освіти. Обґрунтовано, що системний підхід дозволяє розглядати мовну освіту як цілісну педагогічну систему, відкриту до цифрових змін та міжнародної взаємодії. Аксіологічний і культурологічний підходи забезпечують аналіз мовної освіти як носія культурних цінностей, засобу міжкультурного діалогу та розвитку особистості. Діяльнісний підхід орієнтує дослідження на аналіз практик використання цифрових технологій у професійній діяльності викладачів мовних дисциплін. Компаративний підхід уможливив виявлення спільних і специфічних тенденцій цифровізації мовної освіти в Латвії, Литві та Естонії. Еволюційний і прогностичний підходи дозволили визначити динаміку трансформацій мовної освіти та окреслити перспективи її подальшого розвитку в цифровому середовищі. У висновках наголошено, що комплексне поєднання методологічних принципів і наукових підходів забезпечує цілісне дослідження розвитку мовної освіти в університетах країн Балтії в умовах цифровізації. Встановлено, що цифрова трансформація мовної освіти сприяє оновленню змісту, форм і методів навчання, розвитку цифрової компетентності викладачів і здобувачів освіти, посиленню міжкультурної комунікації та інтеграції університетів у міжнародний освітній простір. Перспективним визначено використання позитивного досвіду країн Балтії для модернізації мовної освіти в Україні та розроблення інноваційних моделей цифрової дидактики у вищій школі.
Авторське право (c) 2026 Світлана Андріївна Віротченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування цифрової педагогічної майстерності викладача цифрових технологій через мережеві спільноти
Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні та систематизації підходів до формування цифрової педагогічної майстерності викладача цифрових технологій через використання мережевих спільнот у контексті сучасної цифрової трансформації освіти. Методи дослідження включають аналіз та узагальнення наукових джерел для визначення теоретичних засад цифрової компетентності педагога; порівняльний аналіз фреймворку DigCompEdu та вітчизняних моделей цифрової компетентності; системний аналіз функціонування мережевих педагогічних спільнот; узагальнення передового педагогічного досвіду щодо використання соціальних мереж у професійному розвитку викладачів цифрових технологій. Результати дослідження демонструють, що мережеві спільноти створюють потужне середовище для формування цифрової педагогічної майстерності викладача цифрових технологій. Визначено механізми професійного розтитку педагога через горизонтальні мережеві комунікації на основі моделі TPACK та фреймворку DigCompEdu. Систематизовано форми діяльності у мережевих спільнотах відповідно до шести сфер цифрової компетентності педагога. Обґрунтовано переваги та виклики інтеграції соціальних мереж у професійну педагогічну практику. Висновки. Мережеві спільноти забезпечують оперативний доступ до новітніх освітніх ресурсів, можливість безперервного професійного розвитку через взаємодію з колегами, формування цифрової культури та медіаграмотності, підтримку впровадження інноваційних педагогічних підходів. Викладач, який систематично використовує мережеві спільноти як інструмент професійного розвитку, здатний швидше реагувати на зміни в технологічному середовищі, критично оцінювати нові інструменти та адаптувати їх до освітніх потреб. Запропоновано модель формування цифрової педагогічної майстерності через мережеві спільноти, що включає чотири взаємопов'язаних блоки: функціонально-цільовий, організаційно-технологічний, управлінський та результативно-критеріальний.
Авторське право (c) 2026 Борис Вікторович Шевчук, Олександр Миколайович Бордюк, Віктор Степанович Назаренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль цифрових технологій у професійному саморозвитку викладачів закладів вищої освіти
Метою статті є дослідження ролі цифрових технологій та онлайн-платформ у професійному саморозвитку викладачів закладів вищої освіти, а також визначення ефективних підходів до їх інтеграції в умовах цифрової трансформації освітнього процесу. Особлива увага приділяється аналізу можливостей сучасних цифрових інструментів, масових відкритих онлайн-курсів і платформ дистанційного навчання для формування індивідуальних траєкторій професійного розвитку викладачів. Під час дослідження використано методи порівняльного аналізу наукових публікацій з досліджуваної проблеми; систематизація для обґрунтування можливостей цифрових технологій та онлайн платформ для професійного саморозвитку викладачів закладів вищої освіти. Результати. У дослідженні здійснено систематизацію форм професійного саморозвитку викладачів, визначено їх переваги. Проаналізовано потенціал онлайн-платформ для підвищення кваліфікації та розвитку цифрової, педагогічної, дослідницької й міжкультурної компетентностей. Встановлено, що цифрові технології забезпечують доступність, гнучкість та персоналізацію навчання, сприяють активній взаємодії у професійних спільнотах і розвитку рефлексивних практик. Обґрунтовано доцільність використання змішаного навчання та мікронавчання як ефективних моделей підвищення кваліфікації викладачів. Розроблено поетапну траєкторію професійного саморозвитку, що включає формування цифрової компетентності, розвиток педагогічної майстерності, наукової діяльності та лідерських якостей. Виявлено ключові виклики, пов’язані з нерівномірним доступом до цифрових ресурсів, недостатньою інституційною підтримкою та різним рівнем цифрової компетентності викладачів. Висновки. Доведено, що цифрові технології є важливим чинником професійного саморозвитку викладачів і сприяють формуванню безперервної освітньої траєкторії. Ефективність їх використання залежить від поєднання технологічних інновацій, педагогічного дизайну та стратегічної підтримки з боку закладів вищої освіти.
Авторське право (c) 2026 Віктор Анатолійович Генсерук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Використання інструментів штучного інтелекту для аналізу цитувань у наукових дослідженнях
Актуальність дослідження зумовлена стрімким зростанням кількості наукових публікацій та збільшенням потреби в ефективних аналітичних інструментах, здатних обробляти великі обсяги цитатних даних у сучасних наукових середовищах. Мета дослідження полягає у визначенні можливостей використання інструментів штучного інтелекту для цитатного аналізу в наукових дослідженнях та обґрунтуванні їхньої ролі в підвищенні ефективності наукової й освітньої діяльності. У роботі використано методи:аналізу наукової літератури – для огляду поточних напрацювань із проблематики роботи; узагальнення та систематизації – для ілюстрації результатів дослідження. Результати. У статті розглянуто теоретичні й практичні аспекти використання технологій штучного інтелекту для аналізу цитування та оцінювання наукових досліджень. Виявлено, що інтеграція алгоритмічних інструментів значно розширює межі автоматизованого оброблення наукової інформації, полегшуючи виявлення цитатних зв’язків між публікаціями, авторами й науковими установами. Алгоритми штучного інтелекту дають змогу автоматично вилучати посилання із наукових текстів, створювати мережі цитування та аналізувати закономірності поширення наукових знань у різних галузях науки. Зазначено, що сучасні цифрові платформи, оснащені технологіями штучного інтелекту, пропонують дослідникам удосконалені аналітичні можливості, зокрема виявлення впливових публікацій, візуалізацію взаємодій цитування та з’ясування нових наукових тенденцій. Доведено, що інтелектуальні аналітичні системи забезпечують науковцям пошук релевантних джерел, оцінювання впливу наукових публікацій та визначення перспективних напрямів подальших досліджень. На інституційному рівні використання штучного інтелекту в аналізі цитувань сприяє ухваленню стратегічних рішень, пов’язаних з управлінням науковими дослідженнями та контролем наукової продуктивності. Обґрунтовано, що інтеграція технологій штучного інтелекту в бібліометричний і наукометричний аналіз дає змогу підвищити прозорість, об’єктивність та аналітичну глибину процесів наукової експертизи. Висновки. Отримані результати підтверджують, що інструменти штучного інтелекту є важливим складником сучасної наукової аналітики та створюють нові перспективи для розвитку доказових підходів до оцінювання ефективності та впливу наукових досліджень.
Авторське право (c) 2026 Світлана Олександрівна Шестакова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Accessibility barriers in mobile medical applications for users with cognitive impairments: analysis, impact assessment, and design recommendations
Relevance. The rapid digitalization of healthcare has led to the widespread adoption of mobile medical applications for health monitoring, medication management, telemedicine services, and continuous patient–provider communication. At the same time, a significant proportion of users of these applications are individuals with cognitive impairments, including age-related cognitive decline, ADHD, post-stroke deficits, dementia, and other neurocognitive conditions. Insufficient adaptation of mobile healthcare applications to the cognitive needs of these users creates substantial barriers to effective interaction, increasing the risk of errors and negatively affecting treatment adherence, patient safety, and healthcare outcomes. Purpose. The study aims to identify the primary cognitive accessibility barriers present in mobile medical applications, assess their impact on the safety and effectiveness of digital healthcare services, and develop practical recommendations for improving interface design for users with cognitive impairments. Methods. The research is based on a review of peer-reviewed scientific publications published between 2020 and 2025, combined with a heuristic evaluation of three widely used healthcare applications – MyChart, Medisafe, and Ada – against the cognitive accessibility criteria of WCAG 2.1. The study employs methods of literature synthesis, comparative analysis, and expert assessment of interface design solutions. Results. Six major categories of cognitive accessibility barriers were identified: excessive navigation depth, information overload, unpredictable interface behavior, inadequate error prevention and recovery mechanisms, absence of multimodal communication, and insufficient personalization. The findings demonstrate that these barriers directly affect users’ decision-making processes, complicate the completion of critical healthcare tasks, reduce treatment adherence, and may lead to clinically significant consequences. The findings further indicate that simplified navigation paths, stable interaction patterns, user-friendly error recovery mechanisms, multimodal information presentation, and adaptive interface solutions may significantly improve accessibility and usability for users with cognitive impairments. Conclusions. Cognitive accessibility is a fundamental prerequisite for ensuring equitable access to digital healthcare services and enhancing patient safety. Addressing the identified barriers requires the systematic integration of cognitive accessibility principles throughout the design and development process, the adoption of inclusive design practices, and the active involvement of individuals with cognitive impairments in usability testing and interface evaluation. Such measures can improve treatment adherence, reduce interaction-related errors, and support safer engagement with digital healthcare services.
Авторське право (c) 2026 Vitalii Khomenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Digital technologies as a tool for implementing an integrated approach to the professional training of master's students in biotechnology under blended learning conditions
The article considers the application of digital technologies as an effective tool for facilitating knowledge transfer within an integrated approach to teaching a professional discipline. The aim of the study was to conduct a theoretical analysis of the effectiveness of digital technologies as a tool for implementing an integrated approach to the professional training of master's students in biotechnology in a blended learning environment, using the discipline "Modern Methods of Research of Biological Objects" as a case study. Methods. The study was conducted at the Department of Medicinal Chemistry and Toxicology at Bogomolets National Medical University. The methodological basis of the study was an integrated approach to teaching implemented using digital technologies. The educational process was organized in a blended learning format, combining traditional classroom instruction with a distance learning component. The LikarNMU educational platform was used to provide digital support for learning, offering access to teaching materials, interactive tasks, educational resources, communication tools, and assessment instruments. Results. The essence of the integrated approach is theoretically substantiated, and its role in the formation of professional competencies among higher education students is defined. In this context, the tools for information exchange across various components of the discipline are described, including educational platforms, data visualization tools, and communication technologies within a blended learning environment. The didactic potential of digital tools, particularly virtual laboratories and cloud-based services, is examined. It is emphasized that these tools primarily support asynchronous communication, which is conditioned (better replaced) by their reliance on client–server architecture as a fundamental principle of the global network infrastructure. The study demonstrates that the integration of the integrated approach with blended learning facilitates the development of a holistic system of professional competencies required for careers in biotechnology, biomedicine, and pharmacy, while also enhancing graduates' competitiveness in the modern labor market. The implementation of this approach necessitates the transformation of traditional pedagogical practices, the modernization of didactic models, the digitalization of educational and methodological support, and the adoption of tools for automating educational processes. Conclusions. Further development of the integrated approach is associated with the implementation of artificial intelligence technologies, the use of adaptive learning platforms, and the creation of interdisciplinary digital educational environments. At the same time, it is emphasized that, alongside the advantages of asynchronous forms of interaction, synchronous methods of knowledge transfer remain highly relevant and are evolving within the digital environment.
Авторське право (c) 2026 Olena Kuznetsova, Violetta Narokha https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Професійна підготовка бакалаврів та магістрів спеціальності «Початкова освіта» до впровадження STEM-технологій
У контексті трансформації освітнього простору України та впровадження інноваційних підходів до навчання, одним зі стратегічних напрямів розвитку сучасної української школи є STEM-освіта. Саме вона формує в учнів навички, необхідні для життя в технологічно насиченому світі, зокрема: критичного мислення, міждисциплінарної взаємодії, творчості, технічної грамотності та ін. Безумовно, провідником цих змін покликаний стати вчитель який здатний інтегрувати науково-технічний та міжгалузевий зміст в освітній процес з урахуванням вікових особливостей дітей. Мета дослідження: дослідити готовність здобувачів вищої освіти (бакалавр та магістр спеціальності Початкова освіта) до впровадження STEM-освіти в сучасній українській школі, проаналізувати освітні потреби (зміст і методику) та сформулювати рекомендації щодо вдосконалення освітніх програм спеціальності Початкова освіта. Використано комплекс методів, а саме – теоретичні методи: (аналіз основних понять дослідження, порівняння та систематизація підходів до впровадження STEM в освітній процес початкової школи в Україні та закордоном, узагальнення даних формулювання висновків); емпіричні: опитування студентів педагогічних спеціальностей дев’яти українських університетів, статистичне узагальнення, порівняльний аналіз та інтерпретація освітніх тенденцій. Результати дослідження засвідчили, що STEM-освіта визнається стратегічним пріоритетом, проте її успішна імплементація потребує переходу від точкового використання технологій до системної модернізації університетської підготовки педагогів здобувачів освітніх рівнів «бакалавр» та «магістр» спеціальності Початкова освіта. Отримані результати дозволять науково обґрунтувати та здійснити системну корекцію навчальних планів педагогічних ЗВО, розробити релевантні спецкурси, тренінги та методичні посібники. Це забезпечить підвищення якості підготовки педагогічних кадрів спеціальності Початкова освіта, здатних до належної реалізації інтегрованого STEM-підходу. Висновки: Дослідження виявило суттєвий розрив між теоретичними знаннями та практичними навичками здобувачів освіти зі спеціальності Початкова освіта до реалізації STEM освіти, що спонукало до розробки методичних рекомендацій. Зміст та структура методичних рекомендацій сприятиме забезпеченню належного рівня професійної підготовки здобувачів вищої освіти спеціальності Початкова освіта до реалізації STEM освіти.
Авторське право (c) 2026 Антоніна Олексіївна Міненок, Оксана Федосіївна Кисла, Вікторія Олександрівна Коваль, Наталія Михайлівна Стрілецька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Integrating AI-generated Technical Discourse into English for Specific Purposes for IT and Engineering Students
The relevance of the study is determined by the rapid advancement of artificial intelligence and its increasing integration into educational contexts, which requires a reconsideration of approaches to developing professional communicative competence in higher education. In modern technology-driven environments, students are expected not only to possess adequate English proficiency but also to critically interpret, evaluate, and produce discipline-specific technical discourse. The purpose of the study is to examine the effectiveness of integrating AI-generated texts into ESP instruction for the development of students’ professional communication skills, with a particular focus on rhetorical competence. The study analyzes the characteristics of AI-generated technical discourse and identifies the pedagogical potential of artificial intelligence tools in language education. The empirical part of the research was conducted at the National Technical University of Ukraine “Igor Sikorsky Kyiv Polytechnic Institute.” AI-generated texts were used as instructional materials for analysis, critique, discussion, and revision. The research methods are based on the theoretical analysis of scientific literature, comparative analysis, a pedagogical experiment, and systematic observation of the learning process. The conclusions indicate that students demonstrated increased rhetorical awareness, improved ability to structure technical arguments, and enhanced skills in adapting communication to different professional audiences. A significant outcome of the study was the development of professional ethos, logical reasoning (logos), and communicative flexibility. Additionally, improvements were observed in oral communication skills, particularly in the preparation and delivery of technical presentations based on AI-generated materials. The findings also revealed increased student motivation and engagement in the learning process. The results confirm that the integration of AI-generated technical discourse into ESP instruction is an effective pedagogical approach that contributes to the development of professional communicative competence among future engineers and IT specialists.
Авторське право (c) 2026 Raisa Kuzmenko, Serhii Panov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інтерактивні технології навчання літературного редагування в магістратурі
У сучасних умовах розвитку вищої освіти та цифровізації освітнього процесу особливої ваги набуває впровадження інтерактивних технологій у професійну підготовку магістрів філологічного та видавничо-редакторського спрямування. Потреба у формуванні високого рівня професійної компетентності майбутніх редакторів, їхньої здатності працювати в умовах динамічного інформаційного середовища зумовлює необхідність використання інноваційних методів навчання, що забезпечують активну взаємодію учасників освітнього процесу. Мета. Метою статті є дослідження особливостей застосування інтерактивних технологій навчання у процесі викладання дисциплін літературно-редакторського циклу в магістратурі та визначення їхнього впливу на формування професійної компетентності майбутніх редакторів. Методи. У дослідженні використано загальнонаукові методи аналізу, синтезу, узагальнення та систематизації наукових джерел із проблематики інтерактивного навчання й літературного редагування. Застосовано методи порівняльного аналізу для визначення ефективності різних інтерактивних технологій у професійній підготовці магістрів. Результати. Визначено сутність понять «інтерактивне навчання», «інтерактивні технології», «літературне редагування» та окреслено їхню роль у сучасному освітньому процесі. Проаналізовано основні інтерактивні технології, які можуть бути ефективно використані під час викладання дисциплін літературно-редакторського циклу: кейс-метод, метод проєктів, ділові та рольові ігри, дискусії, тренінгові технології, технології змішаного та дистанційного навчання. З’ясовано, що застосування інтерактивних методів сприяє розвитку критичного мислення, комунікативної компетентності, професійної мобільності, креативності та навичок колективної редакторської діяльності. Наголошено на важливості використання цифрових платформ і засобів спільної роботи над текстами в умовах сучасного інформаційного середовища. Висновки. Доведено, що впровадження інтерактивних технологій у систему магістерської підготовки майбутніх редакторів підвищує ефективність освітнього процесу, забезпечує формування професійних умінь і навичок, активізує пізнавальну діяльність здобувачів та сприяє їхній адаптації до сучасних вимог медіа- та видавничої галузі. Інтерактивні технології є важливим складником професійної підготовки фахівців, здатних до творчої, аналітичної та командної роботи у сфері літературного редагування.
Авторське право (c) 2026 Олена Володимирівна Дияк, Юлія Борисівна Виноградова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Професійна підготовка майбутніх менеджерів освіти в контексті сучасних тенденцій цифровізації освіти
Метою статті є наукове обґрунтування особливостей професійної підготовки майбутніх менеджерів освіти в контексті чинного нормативно-правового забезпечення, сучасних стандартів вищої освіти, професійних стандартів керівників закладів освіти та актуальних міжнародних рамок освітнього лідерства й управління. У статті увагу зосереджено на визначенні нормативних, змістових і компетентнісних орієнтирів підготовки фахівців, здатних здійснювати ефективне управління освітніми організаціями в умовах реформування, цифровізації, інтернаціоналізації та зростання вимог до якості освіти. Методи. У дослідженні використано аналіз нормативно-правових актів України, стандартів вищої освіти, професійних стандартів керівників закладів освіти, освітньо-професійних програм українських закладів вищої освіти, а також міжнародних документів і компетентнісних рамок UNESCO, IIEP-UNESCO, ISTE та європейських підходів до освітнього лідерства. Застосовано методи порівняння, систематизації, узагальнення та контент-аналізу освітніх програм. Результати. Встановлено, що професійна підготовка майбутніх менеджерів освіти в Україні здійснюється переважно на другому, магістерському рівні вищої освіти в межах спеціальностей D3 «Менеджмент» та A1 «Освітні науки», тоді як бакалаврські програми відповідного спрямування представлені обмежено. Проаналізовані освітні програми засвідчують орієнтацію закладів вищої освіти на формування управлінської, стратегічної, аналітичної, комунікативної, цифрової, лідерської та проєктної компетентностей. Доведено, що сучасне нормативно-правове поле поступово переорієнтовує підготовку освітніх менеджерів від традиційної адміністративної моделі до компетентнісної, практико-орієнтованої та професіоналізованої моделі управлінської діяльності. Особливого значення набувають цифрова компетентність, здатність працювати з освітніми даними, стратегічне мислення, інклюзивне управління, академічна доброчесність, прозорість, відповідальність і готовність до діяльності в умовах змін. Висновки. Обґрунтовано, що професійна підготовка майбутніх менеджерів освіти має розвиватися як цілісна система, що поєднує вимоги національного законодавства, стандарти вищої освіти, професійні стандарти, міжнародні компетентнісні рамки та реальні потреби освітньої практики. Перспективним напрямом є подальше оновлення освітніх програм із посиленням цифрового, стратегічного, етичного, інклюзивного та практико-орієнтованого складників підготовки майбутніх управлінців освіти.
Авторське право (c) 2026 Володимир Володимирович Іванчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Розвиток цифрової компетентності учасників освітнього процесу в закладах вищої освіти: європейський досвід та українські перспективи
Мета статті полягає в аналізі європейського досвіду розвитку цифрової компетентності учасників освітнього процесу в закладах вищої освіти та визначенні перспектив його використання в системі вищої освіти України. Актуальність дослідження зумовлена процесами цифрової трансформації освіти, необхідністю підвищення якості професійної підготовки майбутніх фахівців, розвитком цифрової дидактики, поширенням змішаного та дистанційного навчання, а також зростанням ролі цифрових технологій і штучного інтелекту в освітньо-науковій діяльності. Методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових методів, зокрема аналіз, синтез, узагальнення, порівняння та систематизацію наукових джерел, нормативно-правових документів ЄС та України, нормативних документів щодо цифровізації освіти й розвитку цифрової компетентності. Результати. Установлено, що сучасні європейські підходи до розвитку цифрової компетентності характеризуються комплексністю, міждисциплінарністю та практикоорієнтованістю. Визначено, що цифрова компетентність у країнах ЄС розглядається як інтегрована характеристика особистості, що охоплює інформаційну грамотність, цифрову комунікацію, створення цифрового контенту, кібербезпеку, критичне мислення, цифрову етику та здатність до безперервного професійного розвитку. З’ясовано, що важливими тенденціями розвитку цифрової компетентності в закладах вищої освіти країн ЄС є системна інтеграція цифрових технологій в освітній процес, професіоналізація цифрової компетентності викладачів, розвиток цифрової дидактики, використання змішаного та дистанційного навчання, упровадження цифрових платформ і технологій штучного інтелекту. Обґрунтовано перспективи використання європейського досвіду в системі вищої освіти України, зокрема адаптацію рамок DigComp і DigCompEdu, модернізацію освітніх програм, розвиток цифрової компетентності науково-педагогічних працівників, створення цифрового освітнього середовища, забезпечення цифрової безпеки та академічної доброчесності. Висновки. Доведено, що використання європейського досвіду розвитку цифрової компетентності сприятиме модернізації системи вищої освіти України, підвищенню якості професійної підготовки, розвитку цифрової культури учасників освітнього процесу та інтеграції українських закладів вищої освіти до європейського освітнього простору. Перспективами подальших досліджень є розроблення моделей формування цифрової компетентності учасників освітнього процесу та створення інструментів оцінювання рівня цифрової компетентності відповідно до європейських стандартів.
Авторське право (c) 2026 Владислав Олександрович Бестужев https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мультимедійне навчання у розробці електронних курсів з легкої атлетики для студентів-футболістів
Мета дослідження – визначення прикладності теорії мультимедійного навчання для розробки електронних курсів з легкої атлетики. Предмет дослідження було звужено з урахуванням специфіки спорідненості тренувальних засобів з фізичної підготовки. Тому розгляд прикладності теорії здійснено на прикладі студентів-спортсменів спеціалізації «футбол та хокей» в умовах дистанційного навчання у закладах вищої освіти. Методи. Дослідження реалізовано методом критичного теоретичного аналізу та концептуального моделювання. Проаналізовано рецензовані публікації, індексовані у базах Scopus та Web of Science за 2019–2024 роки, а також класичні праці з теорії мультимедійного навчання, когнітивного навантаження та моторного навчання. Метод теоретичного моделювання застосовано для побудови адаптованої концептуальної моделі відповідності принципів теорії мультимедійного навчання навчальним завданням електронного курсу з легкої атлетики. Результати. Встановлено, що принципи теорії мультимедійного навчання мають диференційовану придатність для різних типів навчальних завдань курсу з легкої атлетики. Найвищу відповідність демонструють принципи зв'язності, суміжності та мультимедіа стосовно декларативного компонента знань. Натомість їх застосування до процедурного (рухового) компонента є теоретично проблематичним. Побудовано концептуальну модель відповідності принципів теорії мультимедійного навчання навчальним завданням у двох вимірах. Виявлено ефект зворотності знань як ключовий чинник управління для студентів з різним руховим досвідом у сфері рухової діяльності, пов'язаної з легкою атлетикою. Висновки. Прикладність теорії мультимедійного навчання для електронних курсів з легкої атлетики є частковою і залежною від контексту навчання. Теорія забезпечує надійне підґрунтя для розробки теоретичного компонента навчання. В цілому ж, теорія для втілення в розробці електронного курсу потребує доповнення принципами рухового навчання для адекватного представлення рухових дій. Визначено перспективні напрями вдосконалення електронного курсу на основі адаптованої моделі.
Авторське право (c) 2026 Андрій Миколайович Єфременко, Сергій Миколайович Журід, Віктор Васильович Шаленко, Ілля Вячеславович Шутєєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ОПТИМІЗАЦІЯ ТРЕНУВАЛЬНОГО ПРОЦЕСУ ЛЕГКОАТЛЕТІВ НА ЕТАПІ ПОПЕРЕДНЬОЇ БАЗОВОЇ ПІДГОТОВКИ В ШВИДКІСНИХ ВИДАХ
У статті досліджено раціональна побудова тренувального процесу легкоатлетів на етапі попередньої базової підготовки, яка багато в чому обумовлена співвідношенням різних її видів, спрямованістю, динамікою і величиною навантажень. Виходячи з біологічних закономірностей розвитку прудкості та швидкісно-силових можливостей дітей та підлітків, саме в на цьому етапі доцільно комплексно розвивати власне швидкісні та швидкісно-силові якості юних легкоатлетів. Мета статті. Експериментальна перевірка методики удосконалення рівня розвитку швидкісних здібностей юних легкоатлетів на етапі попередньої базової підготовки. Методологією дослідження є аналіз наукової та навчально-методичної літератури, Інтернет-джерел. аналіз навчальних програм, планів-конспектів навчально-тренувальних занять; інструментальні методи; педагогічне спостереження і тестування; педагогічний експеримент; методи математичної статистики. Результати дослідження. Впроваджувана методика навчально-тренувальних занять передбачала інтенсивний розвиток швидкісних здібностей юних легкоатлетів, необхідних для обраної спеціалізації та засвоєння техніки легкоатлетичних вправ. Одним з шляхів реалізації цього завдання обрали збільшення спринтерського бігового навантаження, оскільки розвиток фізичних якостей і опанування технікою рухів дві тісно взаємопов'язаних частини єдиного процесу засвоєння рухових дій. Для складання програми експерименту було розглянуто найбільш важливі аспекти методики розвитку швидкісних здібностей. При доборі засобів розвитку швидкості циклічних рухів враховували, що прудкість має обмежений перенос з однієї вправи на іншу. Тому основним засобом розвитку прудкості у конкретному виді циклічних локомоцій обирали спринтерський біг. Висновки. Запропонована методика поліпшила показники розвитку швидкісних та швидкісно-силових здібностей юних легкоатлетів. Так, абсолютний приріст фізичних якостей дітей 13-14 років експериментальної групи достовірно перевищив показники контрольної групи у більшості тестових завдань. Розроблена методика розвитку швидкісних здібностей юних легкоатлетів-спринтерів на етапі попередньої базової підготовки дала позитивні результати і є ефективною в умовах навчально-тренувальних занять легкою атлетикою.
Авторське право (c) 2026 Наталія Олександрівна Базилевич, Віталій Валентинович Поліщук, Микола Іванович Горбенко, Олександр Станіславович Тонконог, Ігор Валерійович Юрченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
АДАПТАЦІЯ ЗАНЯТЬ ЛЕГКОЮ АТЛЕТИКОЮ ДЛЯ СТУДЕНТІВ ІЗ РІЗНИМ РІВНЕМ ЗДОРОВ'Я
Стаття присвячена обґрунтуванню практикоорієнтованих підходів до адаптації занять легкою атлетикою у фізичному вихованні студентів із різним рівнем здоров'я, визначенню особливостей диференціації фізичних навантажень. Дослідження спрямоване на систематизацію методичних підходів до індивідуалізації фізичного виховання студентської молоді залежно від функціональних можливостей організму та рівня фізичної підготовленості. Методи: Використано методи теоретичного аналізу, узагальнення, систематизації та порівняння сучасних науково-методичних підходів до адаптації фізичних навантажень, організації фізичного виховання студентів та використання засобів функціонального контролю у процесі занять легкою атлетикою. Результати: У дослідженні обґрунтовано доцільність використання диференційованого підходу до організації занять легкою атлетикою відповідно до рівня здоров'я та функціональних можливостей студентів. Визначено особливості адаптації бігових, стрибкових та загальнорозвивальних вправ шляхом регулювання інтенсивності, обсягу та тривалості фізичного навантаження. Запропоновано систему диференціації занять легкою атлетикою залежно від рівня функціональної готовності студентів та узагальнено методичні підходи до адаптації фізичних навантажень, використання засобів функціонального контролю й створення безпечних та мотиваційних умов проведення занять. Розроблено авторську модель адаптації занять легкою атлетикою, яка включає цільовий, діагностичний, диференційований, методичний, контрольно-корекційний, мотиваційно-безпековий та результативний компоненти. Практична спрямованість моделі полягає у можливості її використання під час планування та організації фізичного виховання студентів різних медичних груп у закладах вищої освіти. Висновки: Адаптація занять легкою атлетикою у фізичному вихованні студентів із різним рівнем здоров'я є важливим напрямом удосконалення оздоровчої складової фізичного виховання у закладах вищої освіти. Використання диференційованого підходу до добору легкоатлетичних вправ, регулювання фізичних навантажень та засобів функціонального контролю створює передумови для безпечної та ефективної організації рухової активності студентської молоді.
Авторське право (c) 2026 Володимир Володимирович Аксьонов, Володимир Костянтинович Тихонов, Надія Остапівна Земська, Олексій Анатолійович Суровов, Антон Валерійович Кравченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мобільні технології у методиці кондиційного тренування футболістів 16–17 років засобами легкої атлетики
Мета. Метою дослідження є емпірична перевірка ефективності методики кондиційного тренування футболістів 16–17 років з використанням вправ легкої атлетики. Методи. Дослідження проводилося протягом 16 тижнів із залученням 24 футболістів 16–17 років, рандомізованих у контрольну (КГ, n = 12) та експериментальну групи (ЕГ, n = 12), еквівалентність яких за вихідними показниками підтверджена за п'ятьма із шести параметрів (p = 0,718–0,976). Педагогічне тестування здійснювалося засобами стандартизованих польових тестів: Yo-Yo IR1, спринт 10 м і 30 м, CMJ, човниковий біг, тест COD. Контроль навантаження забезпечувався через GPS-трекінг зовнішнього навантаження, пульсометрію і визначення RPE та відеоаналіз технічних параметрів у середовищі Kinovea. Обробка даних здійснювалася непараметричними методами (критерій Манна–Уітні, критерій Вілкоксона) з розрахунком розміру ефекту (d). Оригінальність запропонованої методики полягає у розробці цифрового моніторингу тренувального навантаження на основі загальнодоступних мобільних технологій. Результати. Впровадження 16-тижневої програми зумовило статистично значущі зміни всіх досліджуваних показників в ЕГ (p = 0,001), тоді як у КГ значущий приріст зафіксовано лише за двома з шести параметрів. Найбільш виражені адаптаційні зміни зафіксовано за показниками аеробно-анаеробної витривалості (Yo-Yo IR1: +15,65%; d = 12,86), вибухової сили нижніх кінцівок (CMJ: +11,10%; d = 9,98), спритності у човниковому бігу (–4,86%; d = 19,87), здатності до зміни напрямку (COD: –4,49%; d = 6,38), стартового прискорення (спринт 10 м: –3,93%; d = 12,46) та дистанційної швидкості (спринт 30 м: –5,31%; d = 5,41). Міжгрупові відмінності після втручання є статистично значущими за всіма параметрами (p = 0,001–0,029). Висновки. Мобільні технології моніторингу у поєднанні із систематичним застосуванням засобів легкої атлетики у блоковій структурі тренування забезпечують суттєво вищий рівень розвитку провідних компонентів фізичної підготовленості гравців порівняно з традиційним тренувальним підходом. Доведено, що доступний цифровий інструментарій (GPS-трекери, мобільні додатки для HRV-моніторингу, безкоштовне відеоаналітичне програмне забезпечення) є методично достатнім для реалізації об'єктивного управління навантаженням в умовах вітчизняних футбольних академій.
Авторське право (c) 2026 Анатолій Борисович Абдула, Богдан Русланович Наливайко, Святослав Святославович Коваль, Роман Вікторович Бондаренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність використання вправ із гумовими еспандерами у розвитку вибухової сили та спеціальної витривалості дзюдоїстів
Мета дослідження полягала в систематизації і критичному аналізі наявної наукової літератури щодо доцільності та потенційної ефективності вправ із гумовими еспандерами для розвитку вибухової сили та спеціальної витривалості у спортсменів-дзюдоїстів, а також у визначенні методичних підходів до їх застосування в тренувальному процесі. Методи. Роботу виконано як теоретико-аналітичне дослідження на основі огляду наукових публікацій переважно за 2019–2026 рр. Аналізувались дані з кількох суміжних дисциплін: фізіологія нейром’язових адаптацій, біомеханіка кидкових рухів у дзюдо, дослідження ефективності тренувань із варіативним опором у командних видах спорту, боксі та греко-римській боротьбі. Для структурування результатів використано порівняльний аналіз і систематизацію методичних підходів за трьома критеріями: контекст застосування, режим виконання та рівень доказової підтримки. Результати. Встановлено відсутність прямих рандомізованих досліджень ефективності гумових еспандерів саме у дзюдоїстів. Непряма доказова база свідчить про потенціал варіативного опору для стимуляції нейром’язових адаптацій, зокрема показника швидкості приросту зусилля в часі (Rate of Force Development). Теоретично обґрунтовано відповідність наростаючого профілю опору еспандера фазовій структурі кидка: фазі розбалансування суперника (цукурі) та фазі безпосереднього виконання кидка (каке). Систематизовано три методичні підходи: ізольовані силові вправи з еспандером є найкраще підкріпленими непрямими доказами, однак мають обмежений трансфер на змагальну результативність; інтеграція еспандера в структуру учікомі (відпрацювання кидків без завершення) є методологічно найбільш специфічною, хоча прямих досліджень цього підходу у дзюдоїстів не виявлено; поєднання еспандера з комплексними протоколами потенційно дає найбільший сумарний ефект, але оптимальні параметри навантаження залишаються невизначеними. Висновки. Інтеграція еспандерного опору в структуру відпрацювання кидків є методично обґрунтованою альтернативою ізольованим силовим вправам. Для контролю інтенсивності навантаження рекомендовано застосовувати шкалу Resistance Intensity Scale for Exercise (шкала інтенсивності опору для вправ), валідовану для роботи з еластичним опором. Моніторинг адаптацій доцільно здійснювати комплексно за допомогою стрибкового тесту (Counter Movement Jump) та спеціального фітнес-тесту дзюдо (Special Judo Fitness Test), оскільки ці показники відображають різні компоненти підготовленості та мають різний часовий профіль адаптацій.
Авторське право (c) 2026 Роман Володимирович Михайлов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інноваційні методики інтеграції когнітивних завдань у технічні вправи юних футболістів
Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до швидкості мислення, здатності до аналізу ігрових ситуацій та ухвалення рішень у сучасному дитячому футболі. Мета дослідження полягає в розробленні та теоретичному обґрунтуванні сучасної методики інтеграції когнітивних завдань в ігрові вправи юних футболістів з метою підвищення рівня їх технічної підготовленості до змінних умов змагальної діяльності. Методи дослідження охоплювали аналіз і узагальнення науково-методичної літератури з проблеми поєднання когнітивних і технічних компонентів у спортивній підготовці, моделювання тренувального процесу, педагогічне спостереження, педагогічний експеримент і методи математичної статистики для оброблення отриманих результатів. У дослідженні взяли участь 24 юних футболісти віком 10–12 років, яких було розподілено на контрольну та експериментальну групи. Результати. Обґрунтовано методичний підхід до інтеграції когнітивних завдань у процес виконання технічних вправ, що передбачає їх органічне включення у структуру тренувального заняття. Визначено основні компоненти такого підходу (мотиваційно-цільовий, когнітивний, технічний, ситуативний та контрольно-оцінювальний), а також розкрито особливості їх реалізації у тренувальному процесі. Запропонована методика передбачає поетапне ускладнення завдань, варіативність умов виконання, використання візуальних і аудіальних стимулів та моделювання ігрових ситуацій, що наближені до умов змагальної діяльності. У процесі педагогічного експерименту встановлено, що розроблена методика сприяє достовірному покращенню показників технічної підготовленості юних футболістів. Зокрема, зафіксовано підвищення точності передач, якості прийому м’яча, стабільності ведення, а також значне зростання швидкості ухвалення рішень порівняно з контрольною групою. Висновки. Запропонований підхід забезпечує ефективну інтеграцію когнітивного і технічного компонентів підготовки, сприяє розвитку уваги, мислення, швидкості реакції та підвищенню якості виконання технічних дій в юних футболістів, що вказує на доцільність його використання у тренувальному процесі дитячо-юнацького спорту.
Авторське право (c) 2026 Віталій Михайлович Пришляк, Роман Васильович Гах https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Професійні ураження опорно-рухового апарату у практиці сучасної хореографії та стратегії їх попередження
Професійна діяльність у хореографії супроводжується екстремальними фізичними навантаженнями, що призводять до високого рівня травматизму (від 47% до 95% протягом кар'єри). Проте в теорії хореографічної освіти бракує системної класифікації чинників травматизації, що ускладнює впровадження ефективних превентивних програм. Мета дослідження — здійснити комплексний аналіз природи професійних уражень опорно-рухового апарату (ОРА) в хореографії та розробити теоретичну класифікацію чинників ризику з визначенням їхнього впливу на професійне довголіття артистів. Методи дослідження:теоретичний аналіз та узагальнення наукових джерел, методи класифікації, систематизації та системного аналізу. Результати дослідження. Обґрунтовано трирівневу класифікацію чинників ураження: біомеханічне навантаження (екстремальні сили реакції опори та техніка руху), метаболічне навантаження (синдром відносного дефіциту енергії) та екологічно-технічне навантаження (взуття, покриття підлоги). Встановлено, що кумулятивна мікротравма є провідним механізмом розвитку патологій, де 72-80% випадків становлять травми від перевантаження. Висновки. Доведено, що професійні ураження в хореографії мають мультифакторну природу. Ефективна превенція вимагає інтеграції біомеханічного моніторингу та нутріціологічної корекції в навчальний процес, що дозволить мінімізувати ризики передчасного завершення кар'єри.
Авторське право (c) 2026 Михайло Михайлович Риган, Олена Олександрівна Шматова, Наталія Олександрівна Редько, Сергій Миколайович Шевцов, Станіслав Вікторович Журомський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування компетентностей з домедичної допомоги у майбутніх фітнес-тренерів і хореографів на засадах інтегративного підходу
Мета. Дослідження спрямоване на обґрунтування та перевірку ефективності інтегративного підходу до формування компетентностей з домедичної допомоги у майбутніх фітнес-тренерів і хореографів у системі професійної підготовки. Актуальність проблеми зумовлена високим рівнем травматизму у сфері фізичної активності та хореографічної практики, що потребує належної готовності фахівців до дій у надзвичайних ситуаціях. Методи. У процесі дослідження використано аналіз і узагальнення наукової літератури, педагогічне спостереження, порівняльний аналіз та узагальнення освітньої практики у сферах фізичної культури і спорту та хореографії. Застосовано інтегративний підхід, що передбачає поєднання теоретичних знань з анатомії, фізіології та безпеки життєдіяльності з практичною підготовкою з надання домедичної допомоги. Для оцінювання рівня сформованості компетентностей використовувалися діагностичні методики. Результати. Встановлено, що традиційна система професійної підготовки недостатньо забезпечує формування компетентностей з домедичної допомоги у майбутніх фітнес-тренерів і хореографів. Реалізація інтегративного підходу сприяє системному включенню змісту домедичної допомоги у фахові освітні компоненти, практичні заняття та ситуаційне навчання. Доведено, що студенти демонструють вищий рівень готовності до дій у надзвичайних ситуаціях за умови міждисциплінарної інтеграції та використання практико-орієнтованих завдань. Запропонований підхід підвищує мотивацію, професійну усвідомленість та практичну підготовленість майбутніх фахівців. Висновки. Інтегративний підхід є ефективною педагогічною стратегією формування компетентностей з домедичної допомоги у майбутніх фітнес-тренерів і хореографів. Його впровадження в освітній процес підвищує якість професійної підготовки та забезпечує розвиток необхідних навичок безпекоорієнтованої діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням спеціалізованих навчальних модулів і цифрових симуляційних засобів навчання домедичної допомоги у сфері фізичної культури і хореографії
Авторське право (c) 2026 Олена Миколаївна Школа, Олена Валеріївна Фоменко, Наталія Володимирівна Добролюбова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Морфофункціональні особливості будови тіла підлітків (11-15 років) у сучасних соціально-екологічних умовах
Період 11–15 років вважається одним із найбільш нестабільних та відповідальних етапів у житті людини. У науковій літературі його визначають як «критичний» через глибоку перебудову організму на всіх рівнях. Мета статті полягає у систематизації та науковому аналізі сучасних даних щодо морфофункціональних особливостей будови тіла підлітків середнього шкільного віку, а також у визначенні впливу соціально-екологічних чинників на їх фізичний розвиток та адаптаційні можливості організму. Методи дослідження включали огляд та узагальнення результатів вітчизняних і зарубіжних наукових публікацій за період 2020–2026 років, аналіз антропометричних вимірювань (зріст, маса тіла, окружність грудної клітки), індексу маси тіла, та життєвої ємності легень. Результати дослідження показали, що середньостатистичні величини соматометричних показників українських підлітків мають певні відмінності порівняно з міжнародними даними, що зумовлено соціально-економічними та екологічними умовами. Встановлено, що фізичний розвиток підлітків значною мірою залежить від урбанізації, рівня фізичної активності, харчових звичок, психоемоційного стану та впливу військових дій, які можуть спричиняти затримку росту, диспропорційність тіла, а також тенденції до ожиріння чи дефіциту маси тіла. Виявлено невирішені аспекти проблеми, зокрема недостатнє вивчення комплексного впливу соціально-екологічних факторів на гармонійність морфофункціонального розвитку та адаптаційні можливості організму. Висновки свідчать про необхідність систематичного моніторингу соматометричних показників у підлітків та проведення міждисциплінарних досліджень, спрямованих на інтеграцію соматометричних даних із соціально-екологічними характеристиками середовища, а також на розробку профілактичних і корекційних програм для забезпечення оптимальних умов фізичного розвитку підлітків у сучасних соціально-екологічних реаліях.
Авторське право (c) 2026 Сергій Анатолійович Холодов, Анастасія Андріївна Гребеніна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Фізична підготовленість здобувачів вищої освіти під впливом спеціально-спрямованих вправ в умовах дистанційного освітнього процесу
У статті представлено результати впровадження в процес фізичного виховання спеціальних вправ, спрямованих на виховання силових, швидкісних, координаційних здібностей, а також здібності до гнучкості та витривалості юнаків першого року навчання закладу вищої освіти. На нинішньому етапі особливої актуальності набуває проблема підвищення рівня фізичної підготовленості здобувачів вищої освіти, адже вона виступає не лише індикатором їхнього фізичного стану, а й важливим чинником формування здорового способу життя, зростання працездатності та профілактики захворювань. Рівень фізичної підготовленості визначає здатність молодої людини ефективно адаптуватися до умов освітнього процесу та майбутньої професійної діяльності. Водночас невирішеним залишається питання комплексного розвитку фізичних якостей здобувачів вищої освіти в умовах дистанційного навчання. Мета дослідження – вивчити вплив спеціально підібраних вправ на підвищення рівня розвитку фізичних якостей здобувачів вищої освіти в умовах онлайн навчання. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення науково-методичних джерел, педагогічне тестування, педагогічний експеримент, методи математичної статистики. Результати.Дані, отримані до експерименту, свідчать про низький рівень фізичної підготовленості усіх досліджуваних. Після експерименту встановлено значні зміни за усіма досліджуваними параметрами у досліджуваних основної групи, внаслідок чого оцінка фізичної підготовленості підвищилась на 1 бал і стала відповідати оцінці 2 бали (нижче середнього рівень). Найбільш суттєвий приріст результатів досліджуваних основаної групи відмічається в показниках розвитку рухливості хребта, здатності до просторової орієнтації, перебудови рухів і ритмічності у динамічних умовах, частоти рухів, сили м’язів рук та витривалості. В середньому найзначніше покращились показники розвитку координаційних здібностей. Висновки. Проведені дослідження свідчать про позитивний вплив запропонованих комплексів спеціально-спрямованих вправ на рівень розвитку основних фізичних якостей здобувачів вищої освіти в умовах дистанційного формату навчання.
Авторське право (c) 2026 Наталя Вікторівна Бихун, Ірина Павлівна Масляк, Олег Михайлович Ольховий, Ірина Олександрівна Кузьменко, Тетяна Михайлівна Бала https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Раціональне харчування як фактор відновлення в тренувальному процесі юних футболістів
У статті розглянуто проблему раціонального харчування як одного з ключових чинників відновлення у тренувальному процесі юних футболістів віком 14–15 років. Актуальність дослідження зумовлена зростанням інтенсивності тренувальних навантажень у сучасному футболі та необхідністю забезпечення ефективного відновлення організму спортсменів у період активного фізичного розвитку. Мета статті – визначити роль раціонального харчування як фактору відновлення у тренувальному процесі юних футболістів. У дослідженні використано комплекс наукових методів: аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, педагогічне спостереження за тренувальним процесом, анкетування юних спортсменів і тренерів, а також методи систематизації та інтерпретації отриманих результатів. У дослідженні взяли участь 30 футболістів віком 14–15 років та 5 тренерів. Результати дослідження засвідчили, що значна частина юних спортсменів не дотримується принципів збалансованого харчування, що проявляється у нерегулярному режимі прийому їжі, недостатньому споживанні білка та недостатній гідратації. Після впровадження рекомендацій щодо оптимізації харчування було відзначено зменшення рівня втоми, покращення концентрації уваги та прискорення відновлення після фізичних навантажень. Отримані результати підтверджують важливу роль спортивної нутриціології у підвищенні ефективності тренувального процесу юних футболістів.
Авторське право (c) 2026 Вадим Миколайович Широкоступ, Євгеній Вікторович Костенко, Нікіта Олександрович Руснак, Сергій Віталійович Парасочка https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Показники та рівні розвитку швидкісних здібностей у здобувачів вищої освіти, які навчаються на І курсі у Київському столичному університеті імені Бориса Грінченка
Мета дослідження — визначити показники та рівні розвитку швидкісних здібностей у здобувачів вищої освіти І курсу Київського столичного університету імені Бориса Грінченка на констатувальному етапі педагогічного експерименту. Методи. У дослідженні застосовувалися такі методи: теоретичний аналіз та узагальнення наукової і методичної літератури з проблеми розвитку швидкісних здібностей студентської молоді; педагогічне тестування із використанням рухового тесту «Стрибки на скакалці за 30 сек.»; методи математичної статистики — визначення середнього арифметичного, похибки середнього, середньоквадратичного відхилення, t-критерію Стьюдента. До дослідження було залучено здобувачів І курсу, розподілених на контрольну групу (КГ: 471 дівчат, 99 юнаків) та експериментальну групу (ЕГ: 186 дівчат, 54 юнаки). Результати. Статистичний аналіз засвідчив відсутність достовірних міжгрупових відмінностей як у дівчат (t розр. = 1,464; p > 0,05), так і у юнаків (t розр. = –0,488; p > 0,05), що підтверджує однорідність вибірки та коректність її розподілу. Середні значення результатів тесту для дівчат КГ склали 51,40 ± 0,82 стрибки, ЕГ — 49,34 ± 1,15; для юнаків КГ — 48,42 ± 2,15, ЕГ — 49,98 ± 2,36. Рівневий аналіз показав, що переважна більшість здобувачів обох груп та обох статей демонструє низький рівень розвитку швидкісних здібностей: серед дівчат КГ та ЕГ — по 77%, серед юнаків КГ — 70%, ЕГ — 77%. Висновки. Результати дослідження свідчать про критично низький рівень швидкісних здібностей здобувачів І курсу університету, що є характерною тенденцією для студентської молоді в умовах зниження рухової активності. Зафіксована однорідність контрольної та експериментальної груп на констатувальному етапі створює методологічні передумови для подальшого педагогічного експерименту з метою цілеспрямованого розвитку швидкісних здібностей студентів.
Авторське право (c) 2026 Галина Олександрівна Іваненко, Вадим Григорович Бабенко, Руслан Іванович Літус, Наталія Григорівна Гаврилова, Віталій Ігорович Дрозд https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The use of fitness equipment in the training of badminton players with hearing impairments: a review of research
The purpose of the work is to conduct a theoretical analysis of modern scientific sources on the use of fitness equipment in the training of badminton players with hearing impairments, to summarize its impact on the development of physical qualities, coordination abilities, and sensorimotor functions, and to determine the most effective directions for its implementation in the training process. Research methods. The study is based on the analysis and synthesis of scientific literature. The selection of scientific works was carried out using international scientometric databases Scopus, Web of Science, and the Google Scholar search engine. The literature search was performed using keywords in Ukrainian and English: “badminton”, “fitness equipment”, “hearing impairment”, “deaf athletes”. The initial search identified 576 scientific publications corresponding to the general topic of the study. After screening according to relevance criteria, 19 publications were selected for in-depth analysis. Among them, 5 studies contained the most significant information on the use of fitness equipment in the training of badminton players with hearing impairments. Results. The analysis of the selected studies showed that the use of modern fitness technologies, specialized coordination exercises, visual and tactile signal-based drills, reaction light systems, shadow training, body stabilization exercises, and vestibular system development significantly improves the physical fitness and technical preparedness of athletes with hearing impairments. The application of adapted training methods helps compensate for limitations of the auditory analyzer and contributes to the improvement of spatial orientation, postural control, and accuracy of motor actions. Conclusions. Modern fitness equipment is not only a means of physical conditioning but also an effective tool for the sensory adaptation of athletes with hearing impairments. Its targeted use in the training structure of badminton players enhances motor fitness, optimizes technical and tactical performance, and supports the development of stable compensatory mechanisms of sensorimotor control.
Авторське право (c) 2026 Sterin Vladyslav, Iryna Podmaryova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Специфіка ураження сечовидільної системи у процесі підготовки спортсменів до максимальних навантажень
Сучасний навчально-тренувальний процес супроводжується значними фізичними навантаженнями, які вимагають максимальної мобілізації організму спортсменів. У спортивній практиці контроль перевтоми і перенапруження зазвичай обмежується оцінкою стану серця, судин та м'язів, тоді як стан нирок рідше залишається поза увагою через прихований перебіг уражень даного органу. Відсутність простого та зрозумілого методичного контролю ризиків перенапруження нирок призводить до розвитку активної форми їх ураження, втрати працездатності організму спортсменів та передчасного завершення спортивної кар'єри. Мета дослідження – здійснити аналіз специфіки уражень сечовидільної системи при максимальних фізичних навантаженнях та обґрунтувати педагогічні стратегії контролю і профілактики ураження нирок у процесі спортивної підготовки. Методи дослідження: аналіз, узагальнення та контент-аналіз науково-методичних джерел; метод педагогічного аналізу тренувальних ситуацій; метод розробки практичних схем оперативного тренерського контролю. Результати. Розкрито педагогічну сутність ниркових змін під час тренувань, викликаних тимчасовим зменшенням ниркового кровообігу (на 25–75%) та гострим руйнуванням м'язових волокон через перетренованість та перенапруження сечовидільної системи. Обґрунтовано ефективність неінвазивного експрес-тестування водного балансу за питомою вагою сечі та використання сучасних тестів на приховану втому нирок. Розроблено та практично обґрунтовано комплексну логіко-методичну матрицю регулювання тренувальних навантажень залежно від ступеня вираженості виявленого ниркового стресу спортсменів. Висновки. Показано, що попередження ниркових уражень у спорті має виражений виховний та методичний характер. Успішна підготовка вимагає впровадження культури питного режиму, дотримання дидактичного принципу поступовості навантажень, контролю за харчуванням та заборони самовільного вживання знеболювальних засобів спортсменами. Впровадження розробленої триступеневої схеми оперативної корекції тренувальних планів дозволяє тренеру проактивно управляти станом гомеостазу організму спортсменів без зниження загальної ефективності підготовки.
Авторське право (c) 2026 Сергій Михайлович Футорний, Тетяна Василівна Коломієць, Наталія Олександрівна Редько, Вадим Анатолійович Слободянюк, Станіслав Вікторович Журомський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічні умови розвитку силових здібностей учнів засобами атлетизму
Метою дослідження є наукове обґрунтування педагогічних умов розвитку силових здібностей учнів засобами атлетизму як важливої складової фізичного виховання в закладах загальної середньої освіти. Актуальність теми зумовлена зростанням потреби у підвищенні рівня фізичної підготовленості школярів та формуванні в них стійкої мотивації до занять руховою активністю. У процесі дослідження використано комплекс взаємодоповнювальних методів, зокрема аналіз і синтез наукових джерел, педагогічне спостереження, узагальнення практичного досвіду, а також методи теоретичного моделювання, що дозволило системно підійти до розв’язання поставленої проблеми. У статті здійснено теоретичне узагальнення та наукове обґрунтування педагогічних умов розвитку силових якостей учнів у процесі занять атлетизмом. Визначено роль силової підготовки як невід’ємної складової фізичного виховання, що сприяє гармонійному фізичному розвитку особистості. Проаналізовано особливості використання засобів атлетизму з урахуванням вікових, індивідуальних і функціональних можливостей учнів. Обґрунтовано ефективність реалізації таких педагогічних умов, як індивідуалізація навчального процесу, поступовість і дозування фізичних навантажень, систематичність занять, формування позитивної мотивації до фізичного самовдосконалення, а також здійснення постійного педагогічного контролю та самоконтролю. Запропоновано методичні підходи до організації занять, спрямованих на цілеспрямований розвиток сили. У результаті дослідження встановлено, що сила є однією з ключових фізичних якостей, яка значною мірою визначає рівень фізичної підготовленості учнів і їхню здатність до виконання різних рухових дій. Доведено, що атлетизм виступає ефективним засобом розвитку силових здібностей за умови раціональної організації навчального процесу. Встановлено, що дотримання визначених педагогічних умов забезпечує підвищення результативності занять. Запропонована методика може бути рекомендована для практичного використання в закладах освіти з метою оптимізації фізичного виховання учнів.
Авторське право (c) 2026 Петро Миколайович Гунько, Іван Сергійович Дзюник, Станіслав Олександрович Коваленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Передумови розвитку студентського спорту в Україні
У статті розглянуто сучасні тенденції та перспективи розвитку студентського спорту в Україні. Сьогодні розвиток масового студентського спорту, підтримка діяльності студентських спортивних клубів і ліг, а також формування передумов для запровадження механізму грантів на навчання для талановитих абітурієнтів-спортсменів є одним з ключових напрямків реалізації проектів та ініціатив Міністерства освіти і науки України спільно з Міністерством молоді та спорту України та Фондом Президента України з підтримки освіти, науки та спорту в рамках реалізації дослідження стану та використання спортивної інфраструктури закладів вищої освіти України. Мета дослідження – проаналізувати сучасний стан та ключові передумови вдосконалення розвитку студентського спорту в Україні. Методи дослідження: аналіз, систематизація та узагальнення даних літературних джерел. Результати дослідження. За результатами аналізу, систематизації та узагальнення даних літературних джерел виокремлені ключові передумови вдосконалення розвитку студентського спорту в Україні на сучасному етапі та деталізовано їх зміст. Висновки. До ключових передумов вдосконалення розвитку студентського спорту в Україні можна віднести сприяння інтеграції університетського спорту в міжнародне співтовариство, вдосконалення нормативно-правої бази розвитку студентського спорту та його комерціалізація, модернізація та розширення спортивної інфраструктури закладів вищої освіти та закладів фахової передвищої освіти, сприяння розвитку командних видів спорту серед студентів, впровадження грантів / стипендій для спортсменів, формування спортивної культури та цілісного ставлення до фізичної активності та здорового способу життя студентської молоді.
Авторське право (c) 2026 В’ячеслав Петрович Семененко, Іван Петрович Шевельов, Василь Іванович Костюченко, Володимир Васильович Залойло, Ченчжи Цзі https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості розвитку гнучкості гімнасток 6–8 років на етапі відбору і початкової підготовки
Метою роботи є експериментальне обґрунтування використання спеціальних комплексів вправ на розвиток гнучкості з дівчатками-гімнастками 6-8 років на етапі відбору і початкової підготовки у спортивній гімнастиці. Дослідження передбачає отримання ефекту використання методики розвитку гнучкості в процесі занять спортивною гімнастикою: оптимальне проявлення гнучкості в специфічних умовах Основною особливістю експериментальної методики розвитку гнучкості є те, що для кожного виду гімнастичного багатоборства існує своя методика розвитку гнучкості У дослідженні брало участь 20 дівчат 6-8 років, що займаються спортивною гімнастикою. Експеримент тривав 2 місяці. При проведенні експерименту застосовувалися такі методи дослідження: аналіз науково-методичної літератури; педагогічне спостереження; педагогічне тестування; педагогічний експеримент; метод експертних оцінок методи математичної статистики. Результати дослідження. Було проведено дослідження рівня функціональних можливостей гімнасток за стандартними тестами. Рівень гнучкості оцінювався за тестами з програми зі спортивної гімнастики для дитячо-юнацьких спортивних шкіл. Рівень технічної підготовленості визначався за 10-бальною шкалою методом експертних оцінок. В експериментальній групі вправи на розтягування виконувались під час тренування на кожному із видів багатоборства. Був запропонований темп руху з невеликою амплітудою (махи ногами, ривки руками і т.д.) – приблизно 60 рухів на хвилину, в інших рухах (нахили) – 40-50 рухів на хвилину. Після вправ на розтягування необхідно було виконати вправи на розслаблення. В контрольній групі був запропонований комплекс вправ на розвиток гнучкості, який виконувався у підготовчій та кінці основної частини тренування. Висновки. У ході дослідження було доведено, що запропонована методика сприяла підвищенню показників гнучкості, що певною мірою впливає на якісний рівень виконання спеціальних технічних вправ на видах гімнастичного багатоборства. Дістала подальшого розвитку методика складання комплексів вправ для удосконалення гнучкості з урахуванням їх структурної рухової схожості зі змагальними вправами.
Авторське право (c) 2026 Олена Олександрівна Власюк, Андрій Вікторович Федоряка, Павло Олексійович Шкарупіло https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Результати впровадження програми розвитку фізичних якостей дітей молодшого шкільного віку засобами вільної боротьби у позаурочній діяльності
Актуальність дослідження зумовлена сучасними тенденціями зниження рівня рухової активності дітей молодшого шкільного віку та необхідністю пошуку ефективних засобів підвищення їх фізичної підготовленості в умовах освітнього процесу. У контексті реформування системи фізичного виховання особливого значення набуває впровадження інноваційних, інтерактивних та педагогічно доцільних форм організації рухової діяльності, зокрема у позаурочний час. Використання елементів вільної боротьби розглядається як перспективний напрям, що поєднує розвиток фізичних якостей із формуванням особистісних і соціальних компетентностей учнів. Метою статті є теоретичне обґрунтування, розробка та експериментальна перевірка ефективності програми розвитку фізичних якостей дітей молодшого шкільного віку засобами вільної боротьби у позаурочній діяльності. Методи. У дослідженні використано комплекс взаємодоповнювальних методів: теоретичний аналіз науково-методичної літератури, педагогічне спостереження, педагогічний експеримент, тестування рівня фізичної підготовленості, бесіди з учнями, вчителями та батьками, а також методи математичної статистики для обробки отриманих результатів. Емпірична частина охоплювала 60 учнів 2–4 класів, які брали участь у програмі протягом 12 тижнів у позаурочний час. Результати. Розроблена програма має модульну структуру та передбачає поетапне формування фізичних якостей із використанням адаптованих елементів вільної боротьби. У ході експерименту встановлено позитивну динаміку показників сили, витривалості, гнучкості, швидкісно-силових та координаційних здібностей. Зафіксовано підвищення рівня рухової активності, сформованості базових технічних умінь і навичок, а також зростання мотивації до занять фізичною культурою. Результати бесід засвідчили позитивний вплив програми на психоемоційний стан учнів, розвиток комунікативних умінь, дисциплінованості та відповідальності, а також покращення міжособистісної взаємодії. Висновки. Доведено, що впровадження елементів вільної боротьби у позаурочну діяльність є ефективним засобом розвитку фізичних якостей і соціально-психологічних характеристик дітей молодшого шкільного віку. Запропонована програма відповідає сучасним вимогам фізичного виховання, забезпечує інтеграцію оздоровчої, виховної та освітньої функцій і може бути рекомендована до використання в практиці закладів загальної середньої освіти. Перспективи подальших досліджень пов’язані з удосконаленням методичного забезпечення та розширенням вікових меж застосування програми.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Сергійович Константинов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості харчової поведінки та розподілу енергетичної цінності раціону студентів-спортсменів в умовах воєнного стану
В умовах воєнної агресії та вимушеної адаптації до академічного середовища проблема раціонального харчування студентів першого курсу потребує особливої уваги. Поєднання високого психоемоційного напруження з інтенсивними фізичними навантаженнями майбутніх тренерів вимагає чіткого дотримання режиму харчування для підтримки роботоздатності, належного відновлення та формування культури харчування. Систематичні порушення кратності та енергетичної цінності прийомів їжі негативно позначаються на стані здоров’я та спортивній результативності молоді, що зумовлює необхідність детального аналізу їхнього фактичного раціону та виявлення ключових недоліків у структурі добового споживання енергії. Мета – визначити собливості харчової поведінки раціону студентів-спортсменів та виявити ключові порушення в розподілі калорійності їжі протягом дня в умовах воєнного стану. Методи: аналіз і узагальнення наукових публікацій, емпіричний метод збору даних. Результати. Встановлено критично високу частоту пропусків сніданку і вечері. Аналіз щоденників харчування виявив суттєвий гендерний дисбаланс енергетичної цінності основних прийомів їжі і не відповідає нормам раціонального розподілу. Виявлено тенденцію до заміни повноцінних обідів стрітфудом та висококалорійними перекусами, які складають до 35% добового раціону, але не забезпечують тривалого насичення. Обґрунтовано необхідність корекції харчових звичок молоді через впровадження інструментів самоконтролю та підвищення рівня нутритивної грамотності для збереження їхнього здоров’я та успішності. Висновки. Сучасні виклики, зумовлені військовою агресією та адаптацією до навчання, провокують суттєву деформацію харчової поведінки студентів. Для здобувачів спеціальності "Фізична культура і спорт" цей фактор є критичним, оскільки тренувальний процес на фоні порушеного режиму харчування може призвести до виснаження адаптаційних резервів організму. Аналіз структури раціону та виявлення дефіцитів в харчуванні є необхідним кроком для розробки стратегій збереження здоров’я студентів-спортсменів у кризових умовах.
Авторське право (c) 2026 Ірина Володимирівна Грузевич, Руслан Віталійович Кропта https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічні аспекти адаптації спортсменів до екстремальних умов навколишнього середовища та мінімізації травматизму
Сучасна тенденція до глобалізації міжнародного спортивного календаря та прогресуючі зміни клімату ставлять перед фахівцями галузі фізичної культури невідкладні завдання щодо забезпечення соматичної безпеки атлетів у нетипових екологічних зонах. Необхідність розробки ефективних дидактичних інструментів адаптації зумовлена стрімким зростанням показників екзогенного травматизму, що суттєво лімітує професійне довголіття суб'єктів спортивної діяльності. Мета – визначення педагогічних стратегій управління процесами адаптації та акліматизації спортсменів до деструктивних чинників навколишнього середовища та розробка дидактичних підходів до мінімізації екзогенного травматизму. Методи: системно-структурний, компаративний та контент-аналіз сучасної науково-методичної літератури. Результати. Дослідження засвідчило, що інтенсифікація тренувально-змагальної діяльності у несприятливих умовах вимагає відходу від парадигми суто медичного реагування на травматичні стани в бік випереджального педагогічного проектування. Встановлено, що ключовим інструментом профілактики серцево-судинних ускладнень та теплового стресу є дидактичний процес теплової акліматизації. Концептуалізовано проблему взаємозв'язку між типом ігрового покриття (зокрема штучного турфу) та частотою специфічних пошкоджень (абразійних травм). Визначено структуру педагогічних компетенцій тренера, яка включає здатність здійснювати моніторинг параметрів середовища (температури, якості повітря), гнучко трансформувати обсяги навантажень та реалізовувати освітній супровід атлетів. Висновки. Успішна адаптація спортсменів та зниження рівня травматизму можливі лише за умови інтеграції медико-біологічних знань у цілісну фізкультурно-педагогічну систему. Освітній компонент, спрямований на підвищення екологічної компетентності атлетів, у поєднанні з методично обґрунтованим управлінням навантаженнями є базисом для оптимізації працездатності та збереження здоров’я.
Авторське право (c) 2026 Михайло Михайлович Риган, Тетяна Вікторівна Книш, Наталія Олександрівна Редько, Сергій Миколайович Шевцов, Станіслав Вікторович Журомський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Аналіз особливостей психологічної готовності спортсменок жіночої футзальної команди
У статті розглянуто особливості психологічної готовності спортсменок жіночої футзальної команди як одного з ключових чинників ефективності змагальної діяльності. Психологічна готовність трактується як інтегративний стан, що включає мотиваційний, емоційно-вольовий, когнітивний та регуляторний компоненти, які забезпечують здатність спортсменок до стабільного виконання ігрових завдань в умовах змагального стресу. Мета дослідження - теоретично обґрунтувати та емпірично дослідити особливості психологічної підготовленості жіночої фут зальної команди та визначити шляхи її оптимізації. Методи. У роботі використаний комплекс методів: належали аналіз, синтез, систематизація та узагальнення наукових джерел; емпіричні: психодіагностичні методики, анкетування, тестування, спостереження; методи математичної статистики. Результати. У процесі дослідження проаналізовано рівень мотивації до досягнення успіху, ступінь стресостійкості, самооцінку власної підготовленості, рівень командної взаємодії та здатність до саморегуляції емоційних станів у передзмагальний та змагальний періоди. Виявлено, що більшість спортсменок характеризуються середнім рівнем психологічної готовності, що проявляється нестабільністю емоційного стану в умовах високої відповідальності та недостатньо сформованими навичками психологічної саморегуляції. Виявлено, що високий рівень психологічної готовності прямо пов’язаний із впевненістю у власних силах, згуртованістю команди та внутрішньою мотивацією досягнення результату. Встановлено, що спортсменки з більш розвиненою здатністю до емоційного контролю демонструють вищу ігрову стабільність та ефективність у матчах. Висновки. Дослідження засвідчило про необхідність системної психологічної підготовки у жіночому футзалі, спрямованої на розвиток стресостійкості, командної взаємодії та навичок саморегуляції, що дозволяє підвищити рівень змагальної надійності спортсменок. Отримані дані дозволили встановити, що психологічна підготовленість футзалісток загалом відповідає вимогам професійного спорту, проте має окремі зони ризику, пов’язані з емоційною нестабільностю, страхом помилок і коливанням рівня контролю у частини спортсменок.
Авторське право (c) 2026 Сергій Васильович Гречуха, Андрій Олександрович Артюшенко, Юрій Вікторович Криштоп https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізми спортивної дипломатії в системі міжнародного спортивного руху
Вступ. У сучасних умовах глобалізації спорт перетворився на важливий інструмент міжнародної комунікації, публічної дипломатії та реалізації концепції «м’якої сили» держави. Міжнародні спортивні заходи, діяльність міжнародних спортивних організацій та успіхи спортсменів дедалі активніше впливають на формування міжнародного іміджу держав, розвиток гуманітарного співробітництва та міжкультурного діалогу. У сучасній науковій літературі спортивна дипломатія розглядається як складова міжнародних відносин і глобального спортивного менеджменту. Мета дослідження – проаналізувати механізми спортивної дипломатії в системі міжнародного спортивного руху та визначити ставлення фахівців сфери фізичної культури і спорту до ролі спортивної дипломатії у формуванні міжнародного іміджу України. Матеріал і методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових та спеціальних методів дослідження: аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, нормативно-правових документів, метод порівняльного аналізу, соціологічні методи та методи математичної статистики. Соціологічне дослідження проводилося у формі електронного анкетування за допомогою Google Forms. У дослідженні взяли участь 146 респондентів, серед яких спортивні менеджери, тренери, викладачі закладів вищої освіти, спортсмени та студенти спеціальності 017 «Фізична культура і спорт». Результати дослідження засвідчили високий рівень підтримки розвитку спортивної дипломатії. Встановлено, що 82 % респондентів вважають спорт ефективним інструментом міжнародної дипломатії, а 91 % підтверджують вплив міжнародних спортивних досягнень на формування позитивного міжнародного іміджу держави. Найбільш ефективними механізмами спортивної дипломатії визначено міжнародні спортивні заходи, діяльність міжнародних спортивних організацій та міжнародне спортивне співробітництво. Водночас 63 % опитаних вважають, що система спортивної дипломатії України потребує суттєвого вдосконалення. Висновки. Спортивна дипломатія є важливою складовою міжнародного спортивного руху та ефективним інструментом публічної дипломатії держави. Отримані результати підтверджують необхідність формування системної державної політики у сфері спортивної дипломатії України та посилення міжнародного представництва українських спортивних організацій.
Авторське право (c) 2026 Ірина Анатоліївна Лисенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Development of key competencies in schoolchildren through track and field
This article provides a theoretical justification for the role of athletics (running, jumping, throwing, relays and reflex exercises) in the development of pupils’ key competences. It reviews official documents (the New Ukrainian School Concept, the Law ‘On Education’, and the Ministry of Education and Science’s educational standards), as well as Ukrainian and international scientific research from the last 10–15 years. A comparative analysis of key works has been carried out, and types of research and their results have been identified. A model is proposed in which athletics exercises are combined with reflection and group work to stimulate pupils’ cognitive, emotional and social skills. Objective. To substantiate the theoretical mechanisms underlying the development of key competences in schoolchildren during physical education lessons through athletics. Methods. The study utilised theoretical analysis and a review of scientific and methodological literature, official regulatory and legal documents in the field of education and physical education, as well as a comparative analysis of approaches to the development of key competences in schoolchildren. Results. As a result of the study, the interrelationship between athletics, the pedagogical mechanisms of their influence, and the development of key competences in schoolchildren has been theoretically substantiated. A conceptual model has been developed that reflects the sequence of the development of pupils’ physical, cognitive-regulatory, psycho-emotional and social skills and their connection with the development of health-preserving, communicative, socio-civic competences, critical thinking and the ability to learn throughout life. Conclusions. Athletics, as a teaching and training component of physical education lessons, has significant potential for the development of key competences in schoolchildren, combining the development of physical qualities with the formation of self-control, critical thinking, teamwork, communication and health-promoting behaviour.
Авторське право (c) 2026 Valeriy Yednak, Yaroslav Galan, Andriy Ognyisty https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Програма формування соціальних компетентностей в учнів початкової школи засобами фізичного виховання
Сучасна початкова освіта в Україні зорієнтована на реалізацію компетентнісного підходу відповідно до положень Нової української школи та Державного стандарту. Особливої актуальності набуває проблема формування соціальної компетентності учнів початкових класів, що зумовлює необхідність пошуку ефективних педагогічно обґрунтованих шляхів її розвитку в освітньому процесі. Мета дослідження – виявити передумови й обґрунтувати, розробити програму формування соціальних компетентностей засобами фізичного виховання для учнів початкових класів. Матеріали і методи. Аналіз та узагальнення літературних джерел, нормативно-програмного забезпечення фізичного виховання дітей молодшого шкільного віку в умовах Нової української школи. Результати. Виокремлено передумови, обґрунтувано й укладено програму формування соціальних компетентностей засобами фізичного виховання для учнів молодшого шкільного віку. Вона складається із чотирьох взаємопов’язаних блоків: цільового, процесуального, змістового й результативного й ураховує компетентнісний підхід і реалізацію освітніх, оздоровчих та виховних завдань фізичного виховання учнів молодших класів. До кожного блоку внесено навчальний матеріал, який відповідає Концепції Нової української школи та вимогам фізичного виховання. Висновки.Встановлено, що основними передумовами розроблення програми формування соціальних компетентностей засобами фізичного виховання для дітей молодшого шкільного віку є соціально-педагогічні, нормативно-освітні, психолого-вікові та практико-методичні. В розробленій програмі внесено чотири взаємопов’язаних блоки, зміст яких забезпечує єдність фізичного й соціального виховання учнів початкової школи та дає змогу не лише розвивати фізичні якості учнів молодшого шкільного віку, а й формувати ознаки соціальних компетентностей – комунікативності, співпраці в команді, самоконтролю й емпатії.
Авторське право (c) 2026 Роман Львович Петрина, Олександр Олегович Кузів https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості сучасної системи оцінювання змагальної діяльності у спортивних танцях (брейкінг)
Мета. Метою статті є аналіз сучасної системи оцінювання змагань зі спортивних танців у програмі брейкінг та визначення її особливостей на основі порівняння з іншими підходами до суддівства. Методи. У процесі дослідження використано аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, порівняльний аналіз підходів до оцінювання змагальної діяльності у брейкінгу в різних організаціях, методи узагальнення та систематизації отриманих даних щодо критеріїв суддівства. Результати. Встановлено, що традиційні підходи до оцінювання у брейкінгу характеризуються відсутністю формалізованої системи та базуються на досвіді суддів і загальному сприйнятті виступів. Визначено, що у практиці суддівства сформувалися сталі уявлення щодо оцінювання техніки, музикальності та оригінальності виконання. Встановлено, що система оцінювання, яка застосовується в діяльності АСЕТУ, передбачає використання чітко визначених критеріїв та бальної шкали, однак підсумковий результат формується на основі індивідуального рішення судді. З’ясовано, що сучасна система оцінювання Trivium базується на порівняльному принципі визначення результату та оцінюванні за кількома критеріями, що забезпечує більш структурований підхід до суддівства. Висновки. Встановлено, що розвиток систем оцінювання у брейкінгу відбувається у напрямі переходу від неформалізованих підходів до більш структурованих моделей. Водночас навіть за наявності чітко визначених критеріїв оцінювання зберігається вплив індивідуального підходу судді. Сучасні системи оцінювання сприяють підвищенню рівня стандартизації суддівства, однак потребують подальшого вдосконалення з урахуванням специфіки брейкінгу як елементу хіп-хоп культури.
Авторське право (c) 2026 Роман Миколайович Балун, Оксана Миколаївна Демідова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічні стратегії профілактики остеопенії та остеопорозу у спортсменок
У ході наукового аналізу констатовано, що характер та вектор адаптаційних змін кісткової тканини чітко детерміновані біомеханічним профілем конкретної спортивної дисципліни. Спеціалізація у видах спорту з вираженим осьовим та ударним навантаженням (баскетбол, волейбол, легкоатлетичний біг) забезпечує запуск механізмів механотрансдукції, зумовлюючи суттєве підвищення показників мінеральної щільності кісткової тканини (МЩКТ) відносно показників осіб, які адаптовані до умов гідростатичної невагомості (плавання). Проте зафіксовано, що інтенсифікація сучасного тренувально-змагального процесу за умов хронічного дефіциту доступної енергії трансформується у деструктивний чинник — синдром відносної недостатності енергії в спорті (REDs). Мета — наукове обґрунтування та систематизація педагогічних стратегій, спрямованих на профілактику деструктивних змін мінеральної щільності кісткової тканини у спортсменок. Методи: системно-структурний, компаративний та контент-аналіз релевантної науково-методичної літератури, що резентує результати світових клінічних та педагогічних експериментів. Результати. Встановлено причинно-наслідковий зв'язок між дидактичними похибками у макроструктурі підготовки (надмірний обсяг роботи без адекватного відновлення) та супресією естрогенного профілю, що каталізує резорбцію кісткової тканини, провокує остеопенію та мінімізує резистентність до стресових переломів. Обґрунтовано парадигму превентивної педагогіки в спорті, яка передбачає диверсифікацію засобів загальної фізичної підготовки через включення пліометричних і силових модулів, а також імплементацію цифрових освітніх програм, спрямованих на корекцію поведінкових чинників ризику та оптимізацію енергетичного балансу спортсменок. Концептуалізовано проблему детренування: доведено, що раптове припинення специфічних навантажень нівелює досягнутий остеогенний ефект, що актуалізує розробку педагогічно керованих підтримуючих мікроциклів під час міжсезоння. Висновки. Мінімізація ризиків остеопорозу у спортсменок потребує переходу від ізольованих медико-фармакологічних підходів до інтегрованої фізкультурно-педагогічної моделі управління тренувальним процесом. Провідна роль у забезпеченні структурно-функціональної цілісності опорно-рухового апарату належить тренеру, завданням якого є раціональне дозування механічних стимулів, запобігання депресії кісткового метаболізму у періоди кумуляції втоми та реалізація безперервного освітнього супроводу спортсменок.
Авторське право (c) 2026 Лариса Генріхівна Шахліна, Лариса Владиславівна Богданович, Наталія Олександрівна Редько, Вадим Анатолійович Слободянюк, Станіслав Вікторович Журомський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Олімпійські цінності як чинник національно-патріотичного виховання дітей та молоді в умовах сучасної української освіти
Мета. У статті проаналізовано сучасні підходи до національно-патріотичного виховання в Україні, виокремлено його роль у процесі формування особистості та окреслено перспективи інтеграції олімпійських цінностей у цей процес. Дослідження спрямоване на обґрунтування доцільності використання виховного потенціалу олімпізму як ефективного засобу формування патріотичної свідомості, національної гідності, відповідальності перед суспільством і державою. Методи. У дослідженні використано теоретичні методи, зокрема аналіз наукових праць і нормативно-правових документів, узагальнення педагогічного досвіду, порівняння та систематизація інформації. Застосовано також логічний аналіз понять і принципів патріотичного виховання та олімпійських цінностей для обґрунтування їхнього виховного потенціалу. Результати. Здійснено ґрунтовний аналіз наукових підходів до визначення поняття «патріотичне виховання» в українській освітній традиції та сучасному педагогічному дискурсі. Окреслено еволюцію поняття «патріотизм» у філософських, історичних і педагогічних контекстах. Встановлено, що патріотичне виховання має системний, цілісний характер, є невід’ємним складником формування національної свідомості, громадянської позиції та морально-етичних орієнтацій молоді. Проаналізовано ключові нормативні документи (закони, укази, стратегії, концепції, накази МОН України), які формують законодавчо-правову основу національно-патріотичного виховання. Обґрунтовано, що олімпійські цінності – такі як повага, солідарність, прагнення до досконалості, чесність – є універсальними орієнтирами, що здатні сприяти розвитку особистості, її моральному та громадянському становленню. Показано, що спортсмени, як носії патріотичних ідеалів, можуть виступати позитивними моделями для наслідування в освітньому середовищі. Виховна місія сучасного олімпійського руху гармонійно поєднується з цілями національного виховання в Україні, що відкриває нові можливості для педагогічної інтеграції. Висновки. Встановлено, що олімпійські цінності мають значний потенціал для застосування у сфері національно-патріотичного виховання дітей та молоді. Їх поєднання з освітніми цілями сприяє формуванню громадянської самосвідомості, моральної відповідальності, національної ідентичності. Подальше дослідження цього напрямку є перспективним для модернізації виховної складової освітнього процесу в Україні та відповідає потребам формування покоління патріотів, здатних до активної участі в розвитку демократичного суспільства.
Авторське право (c) 2026 Марія Булатова, Лідія Радченко, Валентина Єрмолова, Ірина Кроль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасні моделі менеджменту спортивних клубів у системі фізичної культури і спорту
Вступ. У статті розглянуто сучасні моделі менеджменту спортивних клубів у системі фізичної культури і спорту. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення ефективності управління спортивними організаціями в умовах трансформації спортивної галузі, глобалізаційних процесів та цифровізації управління. Мета дослідження полягає у здійсненні порівняльного аналізу сучасних моделей менеджменту спортивних клубів та визначенні перспектив їх застосування у системі фізичної культури і спорту України. Матеріали та методи дослідження. У роботі використано методи аналізу та узагальнення наукової літератури, порівняльний аналіз, системний підхід і метод теоретичного моделювання. Аналіз моделей менеджменту здійснювався за критеріями структури власності, цілей діяльності, джерел фінансування, участі стейкхолдерів та рівня автономії спортивних клубів. Результати дослідження. Проведено порівняльний аналіз англо-американської, німецької, громадської, змішаної та франчайзингової моделей менеджменту спортивних клубів. Встановлено, що англо-американська та франчайзингова моделі характеризуються високим рівнем комерціалізації та фінансової ефективності, але обмежують участь громадськості в управлінні. Німецька та громадська моделі забезпечують більшу соціальну орієнтацію, прозорість і демократичність, проте мають обмежені можливості залучення інвестицій. Визначено, що змішана модель поєднує переваги різних підходів і забезпечує баланс між економічною ефективністю та соціальною відповідальністю. Висновки. Обґрунтовано, що для України найбільш перспективною є змішана модель менеджменту спортивних клубів, яка передбачає поєднання державного управління, приватних інвестицій та громадської участі. Визначено перспективні напрями вдосконалення системи управління у сфері фізичної культури і спорту, зокрема розвиток партнерства, підвищення ефективності менеджменту та впровадження цифрових технологій.
Авторське право (c) 2026 І. А. Лисенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Digital coaching platforms in women’s fitness: effectiveness and methodology
The purpose of this study is to systematize scientifically grounded approaches to remote coaching for women in competitive fitness and to develop conceptual foundations for online coaching tailored to the physiological and psychological characteristics of women’s bodybuilding. Methods. The study was conducted using theoretical analysis and synthesis of scientific sources, comparative analysis of the functional characteristics of digital platforms, and conceptual modeling. The study's information base consisted of works by domestic and foreign scientists in the fields of sports technologies, training physiology, and the psychology of physical activity, published between 2019 and 2026. Results. Based on a comparative analysis of eleven digital platforms, the functional heterogeneity of these platforms was identified, and a four-component typology was developed: specialized coaching solutions, multifunctional digital platforms for monitoring physical activity and nutrition, continuous biometric monitoring systems, and hybrid tools. It was found that no single service covers the full spectrum of pre-competition preparation tasks; however, a scientifically balanced combination of services enables the creation of comprehensive, personalized support. It has been determined that hormonal cyclicity, susceptibility to energy imbalances, and the aesthetic specifics of competitions impose heightened demands on the organization of remote coaching for women. The feasibility of integrating wearable devices, heart rate variability analysis, and menstrual cycle tracking into a system to dynamically adjust training load has been demonstrated. The psychological component of remote support is examined through the lens of intrinsic motivation as a determinant of an athlete’s sustained commitment to the training regimen. An original theoretical model is proposed to illustrate the interdependence among the technological environment, physiological monitoring, training and nutritional planning, psychological support, and athletic performance. Conclusions. The effectiveness of remote coaching in women’s bodybuilding depends not on the breadth of the technological arsenal, but on the degree to which the selected tools align with scientifically grounded training principles and the coach’s expertise. The balanced interplay of automated analytical systems, personalization algorithms, and real-time communication between the coach and the athlete constitutes the organizational core of the modern online training model.
Авторське право (c) 2026 Olga Lysenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реалізація компетентнісного підходу у фізичній підготовці особового складу підрозділів спеціального призначення
Мета. Дослідження спрямоване на визначення особливостей реалізації компетентнісного підходу в системі фізичної підготовки особового складу підрозділів спеціального призначення та обґрунтувати його значення для підвищення професійної готовності військовослужбовців. Методи. Використано теоретичний аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, системний аналіз нормативних документів, педагогічне спостереження, тестування фізичної підготовленості та методи математичної статистики. Ефективність програми оцінювали за динамікою результатів виконання тестових вправ військовослужбовцями (n=30) до і після її впровадження. Результати.Обґрунтовано, що компетентнісний підхід у фізичній підготовці має спрямовуватися не лише на розвиток окремих фізичних якостей, а й на формування здатності діяти в умовах високої інтенсивності навантажень, дефіциту часу, психоемоційного напруження та підвищеного ризику. Запропонована програма побудована за принципами поетапності, практичної спрямованості й ситуаційного моделювання та охоплює розвиток базової, спеціальної і силової витривалості, маршову підготовку, вправи з обтяженням, переміщення вантажів, евакуацію умовно пораненого, тактичне переміщення і командну взаємодію. Після впровадження програми встановлено позитивну динаміку за всіма тестами: підтягування на перекладині покращилося на 19,59 %, піднімання тулуба в сід на 8,69 %, біг на 100 м на 2,95 %, човниковий біг 10×10 м на 1,99 %, біг на 3000 м на 6,69 %. Отримані зміни свідчать про підвищення сили, силової витривалості, швидкісних можливостей, спритності та загальної витривалості особового складу. Висновки. Результати підтвердили ефективність запропонованої програми та доцільність використання компетентнісного підходу як методологічної основи вдосконалення фізичної підготовки особового складу підрозділів спеціального призначення.
Авторське право (c) 2026 Сергій Васильович Трачук, Сергій Володимирович Білецький, Вікторія Вікторівна Хмара, Дмитро Косінов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрові інструменти у навчанні гімнастичних вправ: досвід та виклики дистанційної освіти
Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та узагальнення досвіду використання цифрових інструментів у процесі навчання гімнастичних вправ в умовах дистанційної освіти, а також визначення їх дидактичних можливостей, ефективності та основних викликів, що виникають під час організації освітнього процесу. Методи. У дослідженні застосовано комплекс теоретичних і емпіричних методів. Теоретичні методи включали аналіз, синтез, узагальнення та систематизацію наукових джерел з проблем цифровізації освіти, дистанційного навчання та методики викладання гімнастики. Емпіричний компонент представлений педагогічним спостереженням за процесом виконання гімнастичних вправ, що дозволило оцінити рівень сформованості рухових навичок, точність техніки, координацію та самостійність здобувачів освіти в умовах використання цифрових інструментів. Результати. Установлено, що цифрові інструменти відіграють ключову роль у трансформації традиційної методики навчання гімнастичних вправ, забезпечуючи доступ до візуалізованого навчального контенту, можливості самоконтролю та організацію зворотного зв’язку. Доведено, що найбільш ефективним є комплексне використання відеоплатформ, систем відеоаналізу рухів, мобільних додатків та інтерактивних освітніх середовищ. Виявлено, що системи відеоаналізу мають найвищий дидактичний потенціал, оскільки дозволяють здійснювати покадровий аналіз, порівняння з еталонними зразками та корекцію помилок. Водночас інтерактивні платформи забезпечують синхронну комунікацію, а відеохостингові сервіси – формування візуальних уявлень про техніку виконання вправ. З’ясовано, що мобільні додатки доцільно використовувати як допоміжний інструмент для розвитку фізичних якостей і часткового контролю техніки. Окреслено основні виклики дистанційного навчання гімнастики: обмеженість контролю правильності виконання вправ, складність об’єктивного оцінювання, недостатній рівень індивідуалізації, ризики травматизму та зниження мотивації здобувачів освіти. Висновки. Доведено, що ефективність використання цифрових інструментів у навчанні гімнастичних вправ визначається рівнем їх інтеграції у педагогічно обґрунтовані моделі навчання. Обґрунтовано доцільність багаторівневого підходу до використання цифрових технологій – від базових інструментів до високотехнологічних систем аналізу рухів. Встановлено необхідність підвищення цифрової компетентності викладачів і здобувачів освіти, удосконалення методичного забезпечення та створення безпечного освітнього середовища. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробкою адаптивних цифрових систем, впровадженням технологій штучного інтелекту та вдосконаленням дистанційного оцінювання технічної підготовленості.
Авторське право (c) 2026 Ольга Володимирівна Багінська, Анатолій Петрович Кривенко, Василь Іванович Синіговець https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організаційні умови взаємодії органів місцевого самоврядування та федерацій у розбудові інфраструктури пляжного волейболу
Актуальність статті зумовлена потребою територіальних громад у впорядкуванні роботи зі спортивними об’єктами, які можуть використовуватися для занять пляжним волейболом, рекреаційної активності та проведення змагань. У практиці місцевого спортивного розвитку наявність майданчиків або обладнання не завжди супроводжується належною організацією доступу, кадровим забезпеченням, методичною підтримкою та включенням цієї діяльності до календаря спортивних подій. Мета статті - розкрити організаційні засади співпраці органів місцевого самоврядування і спортивних федерацій у процесі розвитку інфраструктури пляжного волейболу на рівні територіальної громади. Методи. У дослідженні використано аналіз наукових джерел, узагальнення, систематизацію та структурно-логічне групування матеріалу. Такий підхід дав змогу зіставити наукові положення щодо місцевого спортивного управління, спортивної інфраструктури, масового спорту та спортивно-методичного забезпечення пляжного волейболу. Результати. Уточнено зміст інфраструктури пляжного волейболу як сукупності матеріальних, управлінських, кадрових, комунікаційних і спортивно-методичних компонентів. Визначено функції суб’єктів, залучених до її розвитку, зокрема органів місцевого самоврядування, спортивних федерацій, клубів, тренерів, закладів освіти та громадських організацій. Обґрунтовано організаційні умови співпраці, до яких належать програмне закріплення напряму, розподіл відповідальності, кадровий супровід, методична участь федерацій, відкриті правила доступу, календар занять і змагань, комунікація з жителями громади та попереднє оцінювання результативності. Висновки. Запропонований підхід дає змогу розглядати інфраструктуру пляжного волейболу не лише як матеріальний ресурс, а як організоване середовище, ефективність якого залежить від узгоджених дій місцевої влади та спортивних федерацій. Практичне значення результатів полягає у можливості їх використання для попереднього управлінського аналізу інфраструктурної роботи в громаді. Мета статті - розкрити організаційні засади співпраці органів місцевого самоврядування і спортивних федерацій у процесі розвитку інфраструктури пляжного волейболу на рівні територіальної громади. Методи. У дослідженні використано аналіз наукових джерел, узагальнення, систематизацію та структурно-логічне групування матеріалу. Такий підхід дав змогу зіставити наукові положення щодо місцевого спортивного управління, спортивної інфраструктури, масового спорту та спортивно-методичного забезпечення пляжного волейболу. Результати. Уточнено зміст інфраструктури пляжного волейболу як сукупності матеріальних, управлінських, кадрових, комунікаційних і спортивно-методичних компонентів. Визначено функції суб’єктів, залучених до її розвитку, зокрема органів місцевого самоврядування, спортивних федерацій, клубів, тренерів, закладів освіти та громадських організацій. Обґрунтовано організаційні умови співпраці, до яких належать програмне закріплення напряму, розподіл відповідальності, кадровий супровід, методична участь федерацій, відкриті правила доступу, календар занять і змагань, комунікація з жителями громади та попереднє оцінювання результативності. Висновки. Запропонований підхід дає змогу розглядати інфраструктуру пляжного волейболу не лише як матеріальний ресурс, а як організоване середовище, ефективність якого залежить від узгоджених дій місцевої влади та спортивних федерацій. Практичне значення результатів полягає у можливості їх використання для попереднього управлінського аналізу інфраструктурної роботи в громаді.
Авторське право (c) 2026 Роман Володимирович Пересада, Юрій Петрович Мічуда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Взаємозв’язок рухової активності та рівня стресу в студентів технічного університету в умовах війни
У статті обґрунтовується необхідність вивчення рівня стресу серед студентів, які перебувають у зонах збройних конфліктів або під їх непрямим впливом. Затяжний характер військових дій в Україні, руйнування інфраструктури, вимушене переміщення та хронічне психоемоційне навантаження створюють безпрецедентні ризики для психічного здоров'я. За даними ВОЗ (2025), близько 9,6 млн українців перебувають у групі ризику розвитку психічних розладів, з яких 3,9 млн мають симптоми середнього та тяжкого ступеня. Особливу вразливість демонструє студентська молодь, яка зазнає поєднаної дії кількох стресорів: загрози безпеці, інтенсивного навчального навантаження, інформаційного навантаження. У мирний час фізична активність є ефективним фактором зниження стресу, проте в умовах тривалої психоемоційної напруги, спричиненої реальними загрозами безпеці, її значення та обсяг можуть змінюватися. Мета. Виявити статистичний взаємозв'язок між рівнем стресу та обсягом тижневої рухової активності, вивчити самооцінку здоров'я, динаміку стресу, а також визначити основні симптоми та наслідки стресу у студентів в умовах воєнної години. Методи. Дослідження проведено у січні–березні 2025 року на базі Харківського національного університету радіоелектроніки. Використані онлайн-анкетування (Google Forms), методи математичної статистики, критерій Пірсона (χ²) та коефіцієнт Крамера (V). Вибірка – 3430 студентів 1–5 курсів (72,6% юнаків, 27,4% дівчат, середній вік 19,4±1,8 року). Результати. 44,8% респондентів погіршилися, не змінилося 46,6%, 8,5% покращало. 30% студентів окреслили свій рівень фізичної підготовки як низький, 52,2% – як середній, 17,2% – як високий. Низький рівень стресу виявлено у 15%, середній – у 49%, високий – у 36%; стрес продовжує зростати у 38,6% опитаних, залишається на тому ж рівні 46,3% і 15,4% не змінюється. Провідні стресові фактори: військова ситуація (64,1%), проблеми з навчанням (62,6%) та фоновий стрес (53,0%). Основні наслідки стресу: відсутність сил і мотивації (51,4%), хронічна втома (39,8%) та тривожність (35,7%). Критерій Пірсона підтвердив статистично значущий зв'язок між стресом та руховою активністю (χ² = 178,05, df = 4, p < 0,001). Коефіцієнт Крамера (V = 0,218) свідчить про середню силу зв'язку. Виявлено тенденцію: збільшення рухової активності супроводжується зниженням стресу. Найвищий стрес – у групі з низькою активністю (1–6 рік/тиждень), найнижчий – у групі з високою активністю (11+ рік/тиждень). Висновки. Аналіз засвідчив статистично значущий взаємозв'язок між стресом та руховою активністю. Обґрунтовано необхідність диференційованого підходу: для групи з низькою активністю (майже половина вибірки) доцільно розробити 20-хвилинні комплекси вправ для виконання вдома; студентам із середньою та високою активністю рекомендувати розминку на вулиці чи стадіоні у періоди без тривог. Рухова активність є ключовим індикатором психологічної стійкості студентів в умовах війни.
Авторське право (c) 2026 Олена Вікторівна Церковна, Діана Дмитрівна Гелета, Владлена Віталіївна Пасько, Людмила Василівна Філенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інформативність показників швидкості розвитку сили для оцінки спеціальної підготовленості армрестлерів
Мета дослідження – визначити інформативність показників швидкості розвитку сили та встановити їхній взаємозв’язок із показниками спеціальної підготовленості армрестлерів на етапі спеціалізованої базової підготовки. Актуальність дослідження обумовлена недостатнім науковим обґрунтуванням використання швидкісно-силових характеристик у системі контролю підготовленості спортсменів в армрестлінгу, незважаючи на важливу роль швидкої реалізації силового потенціалу у змагальній діяльності. Методи. У дослідженні взяли участь армрестлери на етапі спеціалізованої базової підготовки. Для вирішення поставлених завдань використовувалися аналіз і узагальнення науково-методичної літератури, педагогічне тестування, морфофункціональні методи дослідження, тензодинамометрія та методи математичної статистики. Оцінювалися морфофункціональні показники, рівень загальної фізичної підготовленості, спеціальної силової підготовленості та швидкісно-силові характеристики спортсменів. За допомогою тензодатчика визначалися показники сумарної сили (ΣF), швидкості розвитку сили (J), відносної сили (F1), сили за перші 500 мс м’язового скорочення (ΣF500), показники J500 та часові характеристики реалізації зусилля. Для визначення взаємозв’язків між досліджуваними показниками застосовувався кореляційний аналіз. Результати. Установлено, що морфофункціональні показники не мали статистично значущих відмінностей між спортсменами різного рівня підготовленості (p > 0,05), за винятком окремих функціональних характеристик. Водночас спортсмени-лідери достовірно переважали спортсменів загальногрупового рівня підготовленості за показниками загальної фізичної, спеціальної силової та швидкісно-силової підготовленості (p < 0,05–0,001). Найбільш виражені відмінності виявлено за показниками сумарної сили рук, сили згинання кисті, вправи «гак», натяжки молотком, а також за показниками швидкості розвитку сили J, J500 та відносної сили F1. Установлено, що показники швидкості розвитку сили мають вищу інформативність порівняно з абсолютними часовими характеристиками реалізації силового зусилля. Кореляційний аналіз показав наявність тісних взаємозв’язків між швидкісно-силовими показниками та результатами спеціальної фізичної підготовленості спортсменів. Найвищі коефіцієнти кореляції встановлено між показниками J та J500 (r = 0,84), а також ΣF та F1 (r = 0,81). Вищі значення показників J500 та менший час досягнення половини максимального зусилля (t0,5F) у спортсменів-лідерів свідчать про важливе значення швидкості розвитку сили для ефективності стартової фази поєдинку в армрестлінгу. Висновки. Визначено, що найбільш інформативними критеріями оцінки спеціальної підготовленості армрестлерів є показники J, J500, F1 та ΣF, які характеризують ефективність реалізації швидкісно-силового потенціалу спортсменів. Отримані результати підтверджують доцільність використання тензодинамометричних показників у системі педагогічного контролю армрестлерів на етапі спеціалізованої базової підготовки.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Олександрович Безкоровайний, Ігор Олександрович Мазуренко, Антон Валерійович Кравченко, Ірина Миколаївна Звягінцева, Оксана Миколаївна Мащенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Шляхи творчого використання конструктивних ідей освіти дорослих країн Балтії в умовах сучасного розвитку освіти дорослих України
Актуальність статті зумовлена необхідністю формування та дієвого впровадження в Україні системи освіти для дорослих в умовах війни та післявоєнної відбудови, а також із врахуванням євроінтеграційних процесів. Мета. Стаття присвячена аналізу теоретичних засад та практичного досвіду розбудови систем освіти дорослих у країнах Балтії з метою виявлення конструктивних ідей, релевантних для сучасної освітньої політики України. Дослідження спрямоване на обґрунтування шляхів адаптації балтійських моделей управління, фінансування та законодавчого регулювання андрагогічної сфери в умовах воєнного стану та повоєнного відновлення України, що вимагає швидкої перепідготовки кадрів, соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб та ветеранів і ветеранок. Методи. У дослідженні застосовано сукупність загальнонаукових і спеціальних методів: системний підхід до аналізу нормативно-правової бази; порівняльно-педагогічний метод для зіставлення стратегій навчання протягом життя Латвії, Литви і Естонії; контент-аналіз документів. Результати. Доведено, що країни Балтії демонструють передові підходи в цифровізації та гнучкості навчання. Встановлено, що в Латвії ключовим успіхом є впровадження індивідуальних навчальних рахунків (ILA) та платформи STARS. У Литві виокремлено досвід законодавчого закріплення професії андрагога та створення механізмів валідації неформальної освіти, що дозволяє визнавати компетентності, здобуті поза межами закладів освіти. Щодо Естонії, то наголошено на інноваційній моделі мікрокваліфікацій і мікроакредитації, яка базується на прогностичному аналізі ринку праці. Порівняльний аналіз засвідчив, що ефективність балтійських систем базується на синергії держави, бізнесу та громадських асоціацій. Висновки. Конструктивне використання досвіду країн Балтії в Україні потребує сформованої законодавчої бази, впровадження системи мікрокваліфікацій та неформальної освіти, цифровізації доступу до освітніх послуг через національні платформи (аналог «Дії»). Підкреслено роль «Української асоціації освіти дорослих» як дієвого суб'єкта інтеграції в європейський освітній простір. Обґрунтовано, що адаптація балтійських стратегій сприятиме не лише професійній конкурентоспроможності населення, а й забезпечить емоційний комфорт і соціальну стабільність українського суспільства в умовах сучасних трансформацій.
Авторське право (c) 2026 Віктор Вікторович Ващенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічний потенціал гумору у формуванні оборонної свідомості здобувачів освіти на уроках предмета «Захист України»
У статті зазначено, що гумор супроводжував українців у всі періоди боротьби: як під час козацьких походів та на фронтах XX століття, так і зараз, під час довготривалої російсько-української війни. На просторах Інтернету є значна кількість сайтів, онлайн-платформ і мережевих спільнот, на яких систематично поширюються жарти, меми та інші форми гумору, що відгукуються на події війни. Ці ресурси виступають дієвими каналами соціального спілкування, що сприяють формуванню колективної стійкості, підтримці морального духу та об’єднанню суспільства, і які доцільно використовувати для роботи зі здобувачами освіти, оскільки гумор у процесі викладання предмета «Захист України» може виступати ефективним психолого-педагогічним інструментом, що сприяє зниженню емоційної напруги та підвищенню стійкості учнів до стресових чинників воєнного часу. Використання доречного гумору під час вивчення тем оборонного змісту сприяє формуванню емоційно стабільної особистості, здатної до адекватного реагування на виклики сучасності. Метою статті є виокремлення можливостей педагогічно доцільного використання гумору в освітньому процесі. Проаналізовані інтернет-ресурси відповідного профілю та створена сторінка «Культурні практики воєнного часу: гумор, пісні, меми» в Репозитарії для педагогів предмета «Захист України» на освітньому порталі «ЗапоВікі», на якій викладені посилання на сайти про гумор, меми та пісні-меми з ютубу. Акцентовано на значенні гумору як ресурсу збереження людяності, розвитку критичного мислення та формування відповідального ставлення до захисту держави. Дана підбірка створена для полегшення роботи вчителя. Зроблено висновок про доцільність інтеграції гумору в зміст і методику викладання предмета «Захист України» як чинника формування оборонної свідомості, національної та громадянської ідентичності учнівської молоді.
Авторське право (c) 2026 Світлана Павлівна Гура, Людмила Антонівна Чернікова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Developing Professional Skills of Future Translators through CAT Technologies
This article concerns the role of Computer-Assisted Translation (CAT) technologies in the development of professional skills of future translators within modern educational environments. Particular attention is paid to the integration of CAT tools into translator training programs as an effective means of bridging theoretical knowledge and practical application. The study analyzes how such technologies contribute to the formation of key components of translation competence, including linguistic, communicative, intercultural, and technical skills. The article emphasizes that the use of CAT tools significantly enhances students’ digital literacy, enabling them to efficiently manage translation workflows, use translation memories, maintain terminological consistency, and collaborate in professional settings. Furthermore, the implementation of CAT technologies fosters critical thinking, problem-solving abilities, and adaptability, which are essential for successful performance in the rapidly evolving translation industry. The research also highlights the positive impact of CAT tools on language proficiency, as students engage more deeply with authentic texts and specialized vocabulary. Empirical findings confirm that systematic exposure to CAT environments improves translation quality, increases terminology accuracy, and strengthens overall professional readiness of future translators. It is concluded that incorporating CAT technologies into higher education curricula is not only beneficial but necessary for preparing competitive specialists who can meet current market demands. The study suggests further development of methodological approaches to effectively integrate these tools into translator training.
Авторське право (c) 2026 Nataliia Rybina https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
CAT Systems in Foreign Language Teaching: Bridging Translation and Language Learning
This article examines the pedagogical potential of Computer-Assisted Translation (CAT) systems in foreign language teaching and highlights their role as an effective bridge between translation practice and language acquisition. In the context of rapid digitalization and the growing demand for technologically competent language professionals, CAT tools have become an integral component of modern language education. The study explores how the integration of CAT technologies transforms traditional approaches to foreign language instruction by combining linguistic analysis, translation strategies, and digital communication skills within a technology-enhanced learning environment. Special attention is devoted to the development of key competencies required for future translators and language specialists, including linguistic, communicative, intercultural, digital, and professional translation competencies. The article analyzes the educational functions of major CAT features, such as translation memory systems, terminology databases, concordance search, corpus alignment, and machine translation post-editing tools. These instruments facilitate more effective vocabulary acquisition, improve grammatical accuracy, and enhance discourse awareness by exposing learners to authentic multilingual contexts and repetitive language patterns. Furthermore, CAT environments encourage learner autonomy, collaborative learning, and active engagement with authentic translation tasks that simulate real professional situations. The research emphasizes that the use of CAT systems contributes to the formation of critical thinking, analytical abilities, problem-solving skills, and decision-making strategies, which are essential in both language learning and professional translation practice. Through interaction with digital translation platforms, students gain practical experience in managing terminology consistency, adapting texts to cultural contexts, and evaluating translation quality. The findings demonstrate that integrating CAT technologies into foreign language teaching modernizes the educational process and aligns it with contemporary standards of the global translation and communication industries. The article argues that CAT systems should be considered not merely as technical tools but as innovative pedagogical instruments that support a competency-based, learner-centered, and professionally oriented approach to language education.
Авторське право (c) 2026 Nataliia Koshil https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Норма і порушення мовлення у дітей дошкільного віку як предмет наукових досліджень
У статті здійснено теоретичний аналіз проблеми розмежування вікової норми та порушень мовлення в дітей дошкільного віку в контексті сучасних наукових досліджень. Актуальність теми зумовлена розмитістю критеріїв між нормативним мовленнєвим розвитком, затримкою темпів мовленнєвого розвитку та власне порушеннями мовлення, що призводить до ризиків гіпердіагностики (коли вікові варіації помилково кваліфікують як порушення) та гіподіагностики (коли справжнє порушення тривалий час спостерігають під виглядом вікових особливостей). Мета статті – на основі аналізу вітчизняних і зарубіжних джерел теоретично обґрунтувати критерії розмежування норми, затримки темпів мовленнєвого розвитку та порушень мовлення в дітей дошкільного віку, а також визначити практичні орієнтири для педагогів ЗДО щодо спостереження за мовленням дошкільників та скеровування їх до вчителів-логопедів, у разі потреби. У процесі дослідження застосовувалися методи аналізу й синтезу наукової літератури, порівняння та узагальнення результатів попередніх наукових напрацювань. Результати. Проаналізовано сучасні підходи до розуміння норми мовлення як динамічної варіативної системи. Схарактеризовано феномен «дитячих інновацій» як маркер нормативного мовленнєвого розвитку дітей дошкільного віку, який засвідчує активне засвоєння мовних моделей та граматичної системи рідної мови. Виокремлено критерії розрізнення норми, затримки темпів мовленнєвого розвитку та порушень мовлення: тип помилок, динаміка розвитку, стан імпресивного мовлення, соціально-комунікативна активність, наявність «дитячих інновацій», вплив збагаченого мовленнєвого середовища на мовлення дитини. Подано авторське визначення понять «порушення мовлення в дітей дошкільного віку» – стійке відхилення від вікової мовленнєвої норми, що виявляється у вибірковому порушенні окремих компонентів мовлення (фонетичного, фонетико-фонематичного, лексичного, граматичного) або в їх системному недорозвитку та може зумовлювати труднощі пізнавальної діяльності, комунікації й соціалізації дитини, супроводжуватися вторинними відхиленнями розвитку немовленнєвих функцій і, як правило, потребує цілеспрямованого корекційного впливу; та «затримка темпів мовленнєвого розвитку» – перехідний, динамічний стан, що відображає відставання від вікових норм у формуванні мовлення дитини раннього і дошкільного віку без чітко виражених системних порушень його структури і, за сприятливих умов, може бути подоланий завдяки цілеспрямованому педагогічному впливу. Розроблено систему практичних критеріїв спостереження за мовленням дітей, яка дає змогу вихователям закладів дошкільної освіти здійснювати первинну диференціацію стану мовленнєвого розвитку вихованців та своєчасно визначати потребу в консультації вчителя-логопеда. Висновки. Відсутність уніфікованих критеріїв до оцінювання мовленнєвого розвитку дошкільників створює труднощі у визначенні вікової норми та проявів порушень мовлення. Запропоновані в статті критерії спостереження за мовленням дітей дошкільного віку дозволяють вихователям ЗДО оцінювати стан мовлення вихованців та скеровувати їх, у разі потреби, до вчителів-логопедів.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Вікторівна Марєєва https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Аналіз впливу цифрових платформ на освітній процес у закладах дошкільної освіти України
Цифровізація сучасної освіти є одним із пріоритетних напрямів розвитку освітньої системи України в умовах трансформації інформаційного суспільства. Особливої значущості впровадження цифрових платформ набуло у сфері дошкільної освіти внаслідок пандемії COVID-19, воєнного стану та необхідності забезпечення безперервності освітнього процесу. Використання цифрових технологій сприяє організації дистанційної та змішаної форм навчання, удосконаленню комунікації між педагогами, дітьми й батьками, а також створенню інтерактивного освітнього середовища. У зв’язку з цим актуалізується потреба у дослідженні можливостей, переваг і проблем використання цифрових платформ у закладах дошкільної освіти України. Мета дослідження полягає у визначенні особливостей використання цифрових платформ у закладах дошкільної освіти та обґрунтуванні їх впливу на організацію, зміст і ефективність освітнього процесу в сучасних умовах. Методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема: теоретичний аналіз, синтез, порівняння та узагальнення наукової літератури й нормативно-правових джерел для визначення сучасних підходів до цифровізації дошкільної освіти; системно-структурний аналіз — для характеристики цифрових платформ та моделей їх використання в освітньому процесі; метод класифікації — для систематизації цифрових моделей дошкільної освіти; порівняльний метод — для аналізу функціональних можливостей сучасних цифрових сервісів. Методологічну основу становлять міждисциплінарні підходи, що поєднують педагогічні, соціологічні та інформаційно-комунікаційні аспекти. Результати. Обґрунтовано актуальність проблеми цифровізації дошкільної освіти в умовах сучасних соціальних викликів, пов’язаних із розвитком інформаційного суспільства, пандемією COVID-19 та воєнним станом в Україні. Визначено роль цифрових технологій у забезпеченні безперервності освітнього процесу, організації дистанційного та змішаного навчання, а також у формуванні інтерактивного освітнього середовища для дітей дошкільного віку. Проаналізовано сучасні цифрові платформи та сервіси, які використовуються у практиці закладів дошкільної освіти, зокрема Google Classroom, MicrosoftTeams, Zoom, Viber, Telegram та українську платформу НУМО. Розкрито особливості їх використання у взаємодії між педагогами, логопедами, дітьми та батьками. Висновки. У дослідженні охарактеризовано основні цифрові моделі, що застосовуються у дошкільній освіті: модель змішаного навчання, модель цифрового освітнього середовища, модель дистанційної освіти та модель гейміфікації освітнього процесу. Встановлено, що використання цифрових платформ сприяє підвищенню пізнавальної активності дітей, розвитку їх мотивації до навчання, удосконаленню комунікації між учасниками освітнього процесу та розширенню можливостей індивідуалізації навчання. Водночас визначено основні проблеми цифровізації дошкільної освіти, серед яких недостатній рівень цифрової компетентності окремих педагогів, нерівний доступ до технічного забезпечення та необхідність дотримання санітарно-гігієнічних вимог щодо використання цифрових пристроїв дітьми дошкільного віку. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що вперше систематизовано сучасні цифрові моделі дошкільної освіти в контексті організації освітнього процесу в Україні та визначено специфіку їх впливу на взаємодію учасників освітнього середовища. Дістало подальшого розвитку наукове обґрунтування використання цифрових платформ у закладах дошкільної освіти з урахуванням сучасних соціальних викликів та потреб цифрової трансформації освіти. Практична значущість роботи полягає у можливості використання отриманих результатів у діяльності закладів дошкільної освіти для вдосконалення цифрового освітнього середовища, підвищення цифрової компетентності педагогів та оптимізації взаємодії з батьками.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Петрівна Артімонова, Олена Іванівна Чернякова, Ярина Андріївна Танявська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Білінгвальна культура спілкування як науково-педагогічна проблема сучасності
Стаття присвячена комплексному дослідженню білінгвальної культури спілкування як пріоритетної науково-педагогічної проблеми в умовах сучасної освітньої реформи в Україні. Мета дослідження полягає у системному аналізі феномену білінгвальної культури спілкування, визначенні її структурних компонентів та обґрунтуванні ефективних інноваційних технологій її формування у старших дошкільників. Методи. У дослідженні застосовано комплекс взаємопов’язаних методів: системний аналіз концепцій комунікативної лінгвокультурології для визначення теоретичних засад дослідження; порівняльний аналіз міжнародного та вітчизняного досвіду впровадження раннього білінгвізму; структурно-функціональний аналіз для деталізації компонентів білінгвальної культури; контент-аналіз нормативно-правових актів, зокрема Закону України «Про дошкільну освіту» (2024 р.) та Базового компонента дошкільної освіти. Результати. Проаналізовано стратегічне значення впровадження англійської мови з 2026 року та його вплив на трансформацію дошкільної освіти. Визначено теоретичні засади комунікативної лінгвокультурології та Гіпотезу взаємозалежності мов. У роботі деталізовано структурні компоненти білінгвальної культури: когнітивний, мотиваційний, аксіологічний, поведінковий, та окреслено критерії їх сформованості у дітей 5–6 років. Особливу увагу приділено психофізіологічним перевагам білінгвізму, зокрема розвитку виконавчих функцій мозку та креативного мислення дитини. Обґрунтовано доцільність застосування інтерактивних методологічних підходів: методу повного фізичного реагування (TPR) та інтегрованого навчання предмету і мови (CLIL). Доведено необхідність створення цілісного бімодально-білінгвального середовища через глибоку інтеграцію зусиль закладу освіти та родини. Висновки. Встановлено, що формування білінгвальної культури є невід'ємною умовою ефективної соціокультурної адаптації та євроінтеграції української освіти. Відмова від традиційних академічних форм на користь ігрових технологій, а також підвищення рівня мовної та методичної підготовки педагогів-фасилітаторів є ключовими умовами розв'язання цієї науково-педагогічної проблеми.
Авторське право (c) 2026 Марина Вікторівна Роганова, Катерина Анатоліївна Дмитренко, Юлія Володимирівна Сирова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІНТЕГРАЦІЯ ПРИРОДНИЧИХ НАУК У СУЧАСНОМУ ОСВІТНЬОМУ ПРОЦЕСІ: МІЖДИСЦИПЛІНАРНІ ПІДХОДИ ТА РЕЗУЛЬТАТИ НАВЧАННЯ
Сучасний розвиток освіти характеризується активним впровадженням інтегративних та міждисциплінарних підходів, спрямованих на формування у здобувачів освіти цілісного уявлення про навколишній світ. Стрімкий розвиток науки, цифрових технологій та глобальних суспільних викликів передбачає оновлення змісту природничої освіти й спрямування її на формування ключових компетентностей ХХІ століття. В рамках цього інтеграція природничих наук розглядається як важливий напрямок модернізації освітнього процесу, забезпечуючи поєднання знань із різних наукових галузей, розвиток системного мислення, дослідницьких вмінь та практичної спрямованості навчання. Мета дослідження полягає в аналізі теоретичних та практичних засад інтеграції природничих наук у сучасному освітньому процесі, визначенні ролі міждисциплінарних підходів у формуванні цілісної природничо-наукової картини світу, розвитку ключових компетентностей здобувачів освіти. обґрунтуванні доцільності використання цифрових технологій та STEM-орієнтованого навчання в умовах трансформації освіти. Разом з тим посилену увагу приділено вивченню інтегративного та міждисциплінарного підходів як основи модернізації природничої освіти, а також визначенню їх впливу на розвиток системного мислення, дослідницьких вмінь, екологічної свідомості та пізнавальної активності здобувачів освіти. Методика дослідження ґрунтується на використанні загальнонаукових та педагогічних методів – аналізу, синтезу, узагальнення, порівняння, систематизації наукових джерел з проблемами інтеграції природничих наук. У роботі застосовано метод теоретичного аналізу сучасних наукових підходів до міждисциплінарного навчання, STEM-освіти, цифровізації освітнього процесу та використання технологій штучного інтелекту в природничій освіті. Результати проведеного дослідження засвідчили, що інтеграція природничих наук є важливою умовою оновлення змісту сучасної освіти та підвищення її практичної спрямованості. Встановлено, що міждисциплінарний підхід забезпечує поєднання знань із фізики, хімії, біології, математики та інформаційних технологій у цілісну систему, сприяючи розумінню природних процесів та явищ.
Авторське право (c) 2026 Валентина Анатоліївна Колодій, Світлана Миколаївна Пархомчук, Наталія Михайлівна Гордій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Управлінські засади реалізації політики українізації освіти (1917-1920 рр.)
Мета роботи полягає у комплексному аналізі управлінських засад реалізації політики українізації освіти в Україні у 1917–1920 роках – періоді глибоких суспільно-політичних трансформацій та становлення національної державності. У дослідженні розглядаються ключові напрями діяльності державних органів, спрямовані на впровадження української мови в освітній процес, формування національної школи та розвиток педагогічного кадрового потенціалу. Особливу увагу приділено нормативно-правовому забезпеченню освітніх реформ, ролі центральних і місцевих органів влади у впровадженні мовної політики, а також механізмам організаційного та методичного супроводу освітніх змін. Проаналізовано діяльність освітніх інституцій, педагогічних спільнот і громадських організацій, що сприяли поширенню української мови та національно орієнтованого змісту навчання. Визначено основні труднощі реалізації політики українізації, зокрема кадровий дефіцит, матеріально-технічні обмеження та політичну нестабільність. З'ясовано вплив зазначених чинників на ефективність реформування освітньої системи. У роботі застосовано історико-порівняльний, системний та проблемно-хронологічний методи дослідження, що дало змогу комплексно висвітлити процеси українізації освіти. Результати дослідження можуть бути використані для подальшого вивчення історії освітньої політики України та розроблення сучасних стратегій розвитку національної освіти.
Авторське право (c) 2026 Інна Юхимівна Лебідь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОМУНІКАТИВНО-ЦИФРОВА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ПЕДАГОГА: ЕВОЛЮЦІЯ КОНЦЕПЦІЙ ТА ТЕНДЕНЦІЇ КОНВЕРГЕНЦІЇ В ПЕДАГОГІЧНІЙ ОСВІТІ
Мета статті полягає в теоретичному аналізі еволюції концепцій комунікативної та цифрової компетентностей у системі педагогічної освіти, виявленні тенденцій їхньої конвергенції та обґрунтуванні сутності комунікативно-цифрової компетентності сучасного педагога, зокрема майбутнього вчителя початкової освіти. Методи. Дослідження базується на комплексному історико-генетичному, порівняльному та теоретико-аналітичному підходах. Здійснено системний аналіз наукових праць вітчизняних і зарубіжних авторів, міжнародних рамкових документів (DigComp, DigCompEdu, UNESCO ICT-CFT, UNESCO AI Competency Framework for Teachers), моделі TPACK та її оновлених варіантів. Використано методи концептуального синтезу, контент-аналізу та структурно-функціонального моделювання для обґрунтування процесу конвергенції компетентностей у контексті цифровізації освіти, впровадження штучного інтелекту та реформи «Нова українська школа». Результати. Прослідковано генезис понять «комунікативна компетентність» (від Д. Хаймса, М. Канале, Л. Бахмана до І. Зязюна) та «цифрова компетентність» (від комп'ютерної грамотності до цифрового громадянства й грамотності у сфері штучного інтелекту). Визначено ключові етапи еволюції: від технократичного до критично-соціального, від індивідуальних навичок до мережевої мультимодальної взаємодії. Обґрунтовано процес конвергенції обох компетентностей у якісно новий інтегрований конструкт – комунікативно-цифрову компетентність педагога. Виявлено її структурні компоненти: технологічний, комунікативно-мультимодальний, критико-рефлексивний, етико-правовий та AI-орієнтований. Показано вплив міжнародних рамок (особливо сфери «Комунікація та співпраця» в DigComp і DigCompEdu) та моделі TPACK на сучасну підготовку педагогів. Встановлено провідні тенденції розвитку компетентностей в умовах генеративного штучного інтелекту та реформи «Нова українська школа». Висновки. У сучасних умовах відбувається становлення комунікативно-цифрової компетентності як стрижневої професійної характеристики педагога, що забезпечує ефективну педагогічну взаємодію в цифровому середовищі, створення мультимодальних навчальних матеріалів, критичне оцінювання AI-контенту та формування цифрового громадянства здобувачів. Перспективними напрямами є адаптація міжнародних рамок до національного контексту, розроблення динамічних рівневих моделей оцінювання та інтеграція комунікативно-цифрового компонента в освітні програми підготовки майбутніх учителів початкової школи. Результати дослідження підтверджують необхідність цілісного підходу до формування цієї інтегрованої компетентності як умови якісної трансформації педагогічної освіти.
Авторське право (c) 2026 Ольга Іллівна ШАПРАН, Наталія Сергіївна КАЛЮЖКА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Педагогічний дизайн читацького простору: формування інтересу до художнього тексту в цифрову добу
У статті досліджено проблему педагогічного дизайну читацького простору як інноваційного напряму модернізації літературної освіти в умовах цифрової доби. Авторами обґрунтовано, що сучасний читацький простір виходить за межі традиційного книжкового середовища. Наголошено, що він функціонує як інтегрована система друкованих, електронних, мультимедійних і комунікативних ресурсів, спрямованих на формування стійкого інтересу до художнього тексту. Визначено сутність поняття «педагогічний дизайн читацького простору» як цілеспрямованого проєктування умов, форм, методів і засобів організації взаємодії здобувачів освіти з художньою літературою. Проаналізовано наукові підходи українських дослідників щодо освітнього середовища, читацької компетентності, цифровізації освіти, мотивації до читання та сучасних методик викладання літератури. Наголошено, що в цифрову епоху традиційні форми залучення до читання втрачають ефективність, натомість зростає значення інтерактивності, персоналізації, гейміфікації, візуалізації та використання цифрових платформ. У статті окреслено структурні компоненти читацького простору: предметно-просторовий, цифровий, комунікативний, емоційно-мотиваційний і ціннісно-смисловий. Визначено перспективні засоби формування інтересу до художнього тексту: буктрейлери, літературні подкасти, віртуальні читацькі клуби, інтерактивні карти творів, цифрові щоденники читача, доповнена реальність. Доведено, що педагогічно спроєктований читацький простір сприяє розвитку читацької компетентності, критичного мислення, емоційного інтелекту та культурної самоідентифікації здобувачів.
Авторське право (c) 2026 Ірина Іллівна Розман, Валерія Мирославівна Ачілова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методика формування інклюзивної компетентності вчителів в умовах реформування сучасної освіти
У статті проаналізовано наукову літературу та представлену авторську методику формування інклюзивної компетентності педагогів, що викладають у закладах середньої освіти Метою статті є аналіз наукових джерел, теоретичне обґрунтування, розробка та представлення авторської методики формування інклюзивної компетентності педагогів середньої школи в умовах реформування сучасної освіти. У ході дослідження використано комплекс загальнонаукових методів, зокрема аналіз та синтез наукової літератури, порівняння, узагальнення, теоретичне моделювання та систематизацію. Застосування зазначених методів дало змогу здійснити теоретичне обґрунтування проблеми, визначити структурні компоненти інклюзивної компетентності педагогів та розробити авторську методику її формування в умовах реформування сучасної освіти. Під час дослідження проведений аналіз та систематизація отриманих даних, які дозволили визначити, що інклюзивна компетентність включає в себе мотиваційний, когнітивний, діяльнісний, емоційно-вольовий і рефлексивний компоненти. На основі отриманих результатів була розроблена авторська модель формування інклюзивної компетентності у вчителів, що працюють у закладах середньої освіти. Запропонована модель включає в себе взаємопов’язані компоненти: мотиваційний, когнітивний, діяльнісний, емоційно-вольовий, рефлексивний. Окрім того були визначені етапи її реалізації (орієнтовно-мотиваційний, теоретико-пізнавальний, діяльнісно-практичний, рефлексивно-корекційний) та розроблена система критеріїв оцінювання рівня сформованості інклюзивної компетентності. Визначено доцільність використання поєднання теоретичної та практичної підготовки як запоруки високого рівня підготовки педагогів до роботи в інклюзивному освітньому середовищі. У статті теоретично обгрунтовано та розроблено авторську методику формування інклюзивної компетентності у педагогів, що викладають у закладах середньої освіти. У ній висвітлено структурні компоненти, описані етапи реалізації та розроблені критерії оцінювання. Її впровадження сприятиме підвищенню готовності вчителів до ефективної професійної діяльності в умовах інклюзивного освітнього середовища.
Авторське право (c) 2026 Маріанна Іванівна Кляп, Юлія Валентинівна Рібцун, Ірина Ярославівна Трускавецька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інтеграція принципів партнерської взаємодії у методику викладання в закладі вищої освіти
У статті розглянуто проблему інтеграції принципів партнерської взаємодії у методику викладання в закладі вищої освіти. Визначено ряд суперечностей, що актуалізують необхідність наукового осмислення означеного питання. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю модернізації освітнього процесу на засадах студентоцентрованого підходу, що передбачає активну участь здобувачів освіти у навчанні та формування суб’єкт-суб’єктних відносин між викладачем і студентами. Проаналізовано сутність поняття «партнерська взаємодія», визначено її ключові принципи, зокрема довіру, взаємоповагу, рівноправність і відповідальність. Визначено педагогіку партнерства як комплексний феномен, який охоплює ціннісні, змістові, організаційні та технологічні аспекти освітнього процесу. Обґрунтовано модель інтеграції принципів партнерської взаємодії у методику викладання, яка містить цільовий, змістовий, процесуально-діяльнісний та результативно-рефлексивний компоненти. Окреслено етапи її реалізації: мотиваційно-ціннісний, організаційно-методичний, діяльнісний і рефлексивно-оцінювальний. Окрему увагу зосереджено на практичних аспектах реалізації моделі у процесі викладання педагогіки, зокрема через застосування інтерактивних і проєктних методів навчання. Запропоновано окремі інтерактивні технології, а також приклад освітнього проєкту, спрямовані на розвиток комунікативних, соціальних і рефлексивних компетентностей здобувачів освіти, а також формування досвіду партнерської взаємодії. Доведено, що системне впровадження принципів партнерської взаємодії сприяє підвищенню навчальної мотивації, активізації пізнавальної діяльності студентів та покращенню якості освітнього процесу. Результати дослідження можуть бути використані у практиці викладання в закладах вищої освіти та для подальших наукових розвідок у галузі педагогіки вищої школи.
Авторське право (c) 2026 Олена Миколаївна Дутко, Вікторія Вікторівна Федорчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Медіативний потенціал соціокультурної компетентності у сучасній освіті
Мета статті полягає у теоретичному обґрунтуванні медіативного потенціалу соціокультурної компетентності як наукового конструкту та емпіричній верифікації його структурних компонентів в умовах сучасної вищої освіти в контексті зростаючої соціокультурної різноманітності учасників освітнього процесу. Дослідження реалізовано із застосуванням комплексу методів: теоретичного аналізу та систематизації зарубіжних концепцій міжкультурної компетентності (моделі М. Байрама, Д. Деардорф, М. Беннетта, К. Крамш); авторського анкетування (48 тверджень за шкалою Лайкерта, α Кронбаха = 0,83) на вибірці 187 осіб (142 студенти педагогічних спеціальностей та 45 викладачів трьох закладів вищої освіти); структурованого спостереження за навчальними взаємодіями в полікультурних групах (16 аудиторних занять); методів описової статистики. Визначено чотири структурні компоненти медіативного потенціалу соціокультурної компетентності: культурна толерантність, міжкультурна емпатія, комунікативна гнучкість та ціннісно-смислова рефлексія. Емпірично встановлено, що медіативний потенціал у студентів педагогічних спеціальностей сформований на помірному рівні, тоді як у викладачів він є більш вираженим. Найбільші відмінності між групами пов’язані з рівнем ціннісно-смислової рефлексії, яка також виявляє зв’язок з ефективністю медіативної взаємодії. Соціокультурна компетентність є не лише комунікативним, а й конфліктологічним ресурсом особистості. Її медіативний потенціал може бути цілеспрямовано розвинений через відповідні організаційно-педагогічні умови: служби шкільного примирення, міжкультурні освітні проєкти, інтеграцію медіативних технік у навчальні дисципліни та програми підготовки педагогів з акцентом на розвитку рефлексивного компонента.
Авторське право (c) 2026 Людмила Володимирівна Кругленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мовленнєве середовище закладу дошкільної освіти як засіб формування білінгвальної культури дітей дошкільного віку
У статті здійснено теоретичний аналіз мовленнєвого середовища закладу дошкільної освіти як ефективного засобу формування білінгвальної культури дітей дошкільного віку в умовах сучасних освітніх трансформацій. Обґрунтовано актуальність дослідження, зумовлену зростанням ролі багатомовності та необхідністю раннього формування мовної особистості. Метою статті є теоретичне обґрунтування та концептуалізація мовленнєвого середовища закладу дошкільної освіти як педагогічної системи формування білінгвальної культури дітей дошкільного віку. Методи. У дослідженні застосовано комплекс теоретичних методів, зокрема аналіз науково-педагогічних джерел, узагальнення сучасних підходів до організації мовленнєвого середовища в закладі дошкільної освіти. Особливу увагу приділено порівняльному аналізу особливостей створення білінгвального мовленнєвого середовища та його впливу на становлення білінгвальної культури дітей дошкільного віку. За результатами дослідженняуточнено сутність мовленнєвого середовища як цілісної системи мовних, комунікативних і соціокультурних впливів, що забезпечують розвиток мовлення дитини. Визначено його основні компоненти, зокрема мовлення педагога, мовленнєву активність дітей та організацію освітнього простору. Проаналізовано підходи українських науковців до проблеми мовленнєвого розвитку дошкільників. Обґрунтовано значення емоційно сприятливого та комунікативно насиченого середовища для формування мовленнєвої активності та комунікативної ініціативи дітей. Визначено сукупність педагогічних умов ефективного формування білінгвальної культури, зокрема природовідповідність, поетапність введення другої мови, комунікативну спрямованість, індивідуалізацію та інклюзивність освітнього процесу. Доведено доцільність органічного включення другої мови у провідні види діяльності дитини ‒ гру, пізнання та повсякденне спілкування. У висновках зазначено, що цілеспрямовано організоване мовленнєве середовище забезпечує не лише розвиток мовленнєвих умінь, а й формування здатності до міжкультурної комунікації та готовності до функціонування у багатомовному соціокультурному просторі.
Авторське право (c) 2026 Алла Іванівна Чаговець, Юлія Володимирівна Сирова, Світлана Вікторівна Колосова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Курсова робота як засіб організації та розвитку педагогічних досліджень майбутніх учителів початкових класів
Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню ролі та місця курсової роботи як одного з центральних компонентів науково-дослідної діяльності майбутніх учителів початкових класів. Основна мета дослідження полягає в аналізі особливостей організації педагогічних досліджень у процесі професійної підготовки та визначенні педагогічних умов, що сприяють ефективному формуванню дослідницької компетентності здобувачів вищої освіти. Автори прагнуть розкрити потенціал курсової роботи не лише як форми підсумкового контролю, а як стратегічного інструменту розвитку критичного мислення та професійної рефлексії майбутнього фахівця в умовах реалізації концепції Нової української школи. У ході дослідження було використано комплекс теоретичних методів, зокрема системний аналіз наукової літератури для з’ясування сутності педагогічного дослідження, синтез та узагальнення для визначення основних етапів виконання курсових робіт. Застосовано діяльнісний та особистісно орієнтований підходи для вивчення специфіки підготовки вчителя як дослідника, здатного до трансформації освітньої реальності. Також використано метод моделювання для окреслення структури безперервного циклу дослідницької діяльності педагога: від спостереження до впровадження інновацій та перевірки результатів. Результати. У статті встановлено, що курсова робота є фундаментом для формування дослідницької культури, де студент вперше комплексно опановує науковий апарат, етику досліджень та навички аналізу. Визначено п’ять ключових етапів виконання роботи: підготовчий, теоретико-аналітичний, емпіричний, узагальнювально-інтерпретаційний та підсумковий. Доведено, що для вчителя початкових класів дослідницькі вміння (тестування, соціометрія, експеримент) є практичним інструментом для об’єктивної оцінки динаміки розвитку учнів та ефективності нових методик, таких як LEGO-технології чи сторітелінг. Обґрунтовано педагогічні умови ефективності цього процесу: інтеграція досліджень у фахові дисципліни, поетапність завдань, використання цифрових технологій та науково-методичний супровід викладача-наставника. Висновки. Автори доходять висновку, що науково-дослідна діяльність є системоутворювальним чинником підготовки конкурентоспроможного вчителя початкових класів. Виконання курсової роботи забезпечує перехід від репродуктивного засвоєння знань до творчого пошуку та прийняття обґрунтованих рішень на основі наукових даних. Перспективи вдосконалення вбачаються у впровадженні дослідницько-орієнтованого навчання, посиленні академічної доброчесності та залученні студентів до реальних освітніх проєктів у співпраці з закладами загальної середньої освіти.
Авторське право (c) 2026 Тетяна В’ячеславівна Яковишина, Валентина Євгенівна Борова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Становлення та розвиток демократичної освіти у вітчизняній суспільно-педагогічній думці (друга половина ХХ – початок ХХІ ст.)
Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні становлення та розвитку демократичної освіти у вітчизняній суспільно-педагогічній думці другої половини ХХ - початку ХХІ ст. як цілісного історико-педагогічного процесу, пов’язаного зі зміною освітніх цінностей, трансформацією уявлень про особистість здобувача освіти, громадянську відповідальність і демократичну культуру. Методи дослідження охоплюють історико-педагогічний аналіз, систематизацію сучасних наукових джерел, порівняльне зіставлення етапів розвитку освітніх ідей, узагальнення нормативно-ціннісних засад громадянської та демократичної освіти. Результати дослідження засвідчують, що у другій половині ХХ ст. демократичні освітні ідеї розвивалися переважно опосередковано - через гуманістичну педагогіку, увагу до особистості дитини, колективної взаємодії, морального становлення та виховного потенціалу шкільного середовища. Після відновлення незалежності України демократична освіта поступово набула ознак самостійного напряму освітньої політики й педагогічної практики: від деполітизації та гуманізації школи 1990-х років до компетентнісної, громадянської та ціннісно орієнтованої моделі освіти початку ХХІ ст. Доведено, що сучасне розуміння демократичної освіти поєднує права людини, участь, відповідальність, академічну свободу, партнерство, учнівське самоврядування, критичне мислення, медіаграмотність і здатність до відповідальної дії в громаді. Висновки. Демократична освіта у вітчизняній суспільно-педагогічній думці пройшла шлях від прихованих гуманістичних передумов до системної педагогічної ідеї, що визначає зміст громадянської соціалізації особистості та є одним із чинників стійкості українського суспільства в умовах сучасних викликів.
Авторське право (c) 2026 Оксана Василівна Горбатюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасні підходи до визначення поняття «діджитал культура» у майбутніх бакалаврів в період воєнного стану
статтю присвячено теоретико-методологічному обґрунтуванню та комплексному розкриттю концептуальних засад формування діджитал-культури (цифрової культури) здобувачів вищої освіти (майбутніх бакалаврів) в умовах дії правового режиму воєнного стану та масштабної цифровізації сучасного суспільства. Метою дослідження є аналіз нормативно-правового підґрунтя, здійснення порівняльного аналізу споріднених наукових дефініцій, обґрунтування компонентної структури цифрової культури студентів, а також визначення інструментів моніторингу цифрового розвитку сучасних освітніх установ для забезпечення безперервності та безпеки освітнього процесу в кризових умовах. У роботі застосовано комплекс взаємопов’язаних наукових методів: теоретичний аналіз, порівняння, узагальнення та систематизацію положень чинної нормативно-правової бази і міжнародних стандартів для окреслення правового поля дослідження; понятійно-категоріальний аналіз для розмежування дефініцій «медіакультура» та «діджитал-культура»; метод структурно-компонентного аналізу для деталізації архітектури цифрової культури майбутніх бакалаврів; аналіз і синтез для обґрунтування нових педагогічних ролей в електронному середовищі. Результати. Проаналізовано об’єктивну тенденцію поступового зміщення науково-педагогічного дискурсу від традиційних категорій «медіакультура» та «медіакомпетентність» до більш інтегративних дефініцій «діджитал-культура» та «цифрова компетентність». Встановлено, що цей перехід детермінований викликами воєнного часу та вимушеним масовим переходом ЗВО до дистанційних і змішаних моделей навчання. Обґрунтовано зміну професійного профілю сучасного педагога: доведено перехід його ролі від традиційного ретранслятора знань до координатора онлайн-платформ, модератора віртуального класу та фасилітатора цифрової взаємодії. Визначено та деталізовано ключові структурні компоненти діджитал-культури майбутнього бакалавра, що поєднують когнітивно-критичний (цифрова грамотність), діяльнісно-технологічний (практичні навички та кібергігієна), ціннісно-етичний (академічна доброчесність, нетикет) та психологічно-адаптивний (стійкість до інформаційних стресів) аспекти. Запропоновано практичні інструменти моніторингу цифрового розвитку освітніх установ, які дозволяють оптимізувати управління електронним освітнім середовищем. Висновки. Формування діджитал-культури майбутніх бакалаврів є фундаментальною основою для створення безпечного, інклюзивного та стійкого освітнього простору в умовах геополітичних викликів. Ефективність цього процесу безпосередньо залежить від адаптивності інструментів управління ЗВО до динамічних змін у сфері ІКТ та спроможності протидіяти інформаційним маніпуляціям під час війни. Перспективи подальших наукових пошуків полягають у розробці та впровадженні дидактичних моделей розвитку цифрової культури студентів різних напрямів підготовки, а також у створенні специфічних критеріїв оцінювання рівнів цифрової зрілості викладацького складу. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їх безпосередньої імплементації в освітній процес закладів вищої освіти задля підвищення якості підготовки конкурентоспроможних фахівців, здатних ефективно та безпечно функціонувати в глобалізованому цифровому просторі.
Авторське право (c) 2026 Катерина Анатоліївна Дмитренко, Тамара Вячеславівна Отрошко, Алла Анатоліївна Харківська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуальні засади формування медіакультури майбутніх педагогів в умовах цифровізації суспільства
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню та розкриттю концептуальних засад формування медіакультури здобувачів вищої педагогічної освіти в умовах тотальної цифровізації та глобальних трансформацій сучасного суспільства. Метою дослідження є аналіз нормативно-правового підґрунтя, виявлення організаційно-педагогічних умов та розробку структурно-логічної моделі підготовки педагога «нової формації», здатного ефективно функціонувати в медіатизованому середовищі. У роботі застосовано комплекс взаємопов’язаних наукових методів: теоретичний аналіз та систематизація положень Законів для окреслення правового поля дослідження; аналіз наукових дефініцій «медіакультура»; метод моделювання. Результати. Встановлено, що медіакультура сучасного педагога є інтегративною характеристикою фахівця, яка поєднує технологічну вправність, критичне мислення та етичну відповідальність. Обґрунтовано перехід ролі вчителя від ретранслятора знань до фасилітатора-модератора інформаційних потоків. Розроблено та представлено авторську структурно-логічну схему, яка синтезує фундаментальну основу, психолого-педагогічні та ціннісні принципи, а також змістові модулі медіакультури, що в сукупності забезпечують формування професійних компетенцій випускника. Новична даної розвідки – розроблено та візуалізовано авторську структурно-логичну схему формування медіакультури здобувачів вищої освіти у ЗВО, що базується на синергії нормативно-правового поля України, європейських рамок (DigCompEdu) та принципів медіаграмотності Дж. Пангенте. Висновки. Формування медіакультури майбутніх вчителів є невід’ємною складовою модернізації вищої освіти. Ефективність цього процесу залежить від адаптивності змісту навчання до динамічних змін ІКТ та методів інформаційної маніпуляції. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їх імплементації в освітній процес ЗВО для підвищення якості підготовки фахівців, здатних створювати безпечне та розвивальне медіасередовище.
Авторське право (c) 2026 Алла Анатоліївна Харківська, Катерина Геннадіївна Корсікова, Альона Олександрівна Прокопенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування полікультурної компетентності у здобувачів вищої освіти юридичних спеціальностей на заняттях з англійської мови
У статті розглядаються теоретичні засади формування компетентнісного підходу у вищій освіті та його роль у професійній підготовці здобувачів. Окреслено систему ключових компетентностей, необхідних сучасному фахівцеві, серед яких особливу увагу приділено полікультурній компетентності як важливій складовій підготовки конкурентоспроможних спеціалістів. Проаналізовано її сутність, що передбачає усвідомлення культурного різноманіття, відкритість до інших культур та неупереджене ставлення; визначено основні компоненти (ціннісно-орієнтаційний, когнітивний, комунікативний, поведінковий і рефлексивний). Підкреслено значення полікультурної компетентності для майбутніх фахівців у контексті ефективної міжкультурної взаємодії, професійної мобільності та успішної діяльності в умовах глобалізованого освітнього й соціального середовища. У статті проаналізовано функціональні аспекти полікультурної компетентності та визначено її основні функції: миротворчу, регулятивну, культурозберігаючу, психологічну, виховну, соціальну й комунікативну. Розкрито значення полікультурної компетентності у формуванні здатності до ефективної міжкультурної взаємодії. Англійська мова розглядається як важливий засіб формування полікультурної компетентності майбутніх юристів. Висвітлено значення іншомовної підготовки для розвитку міжкультурної комунікації, толерантності, професійної мобільності та готовності до взаємодії в полікультурному середовищі. Практичну частину дослідження присвячено висвітленню власного досвіду формування полікультурної компетентності здобувачів юридичних спеціальностей на заняттях з англійської мови. Представлено приклади навчальної діяльності в межах тем «Конструювання культурної ідентичності», «Антропологія глобалізації», «Мобільність і громадянство», «Медіа та міжкультурна комунікація», «Багатомовність сучасного суспільства». Описано використання дискусій, рольових ігор, проєктів, case-study та аналізу медіатекстів.
Авторське право (c) 2026 Марина Юріївна Кривко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концепція підготовки майбутніх учителів до організації безпекоорієнтованого освітнього середовища в умовах сучасних ризиків
Мета статті полягає в обґрунтуванні авторської концепції підготовки майбутніх учителів до організації безпекоорієнтованого освітнього середовища в умовах сучасних соціальних, воєнних, інформаційних і психологічних ризиків та визначенні її теоретико-методологічних засад і механізмів реалізації у закладах вищої педагогічної освіти. Актуальність дослідження зумовлена трансформаційними процесами в системі освіти України, реалізацією положень Нової української школи та необхідністю забезпечення безпеки й здоров’язбереження учасників освітнього процесу в умовах сучасних викликів. Методи. У процесі дослідження використано комплекс теоретичних методів: аналіз, синтез, порівняння, узагальнення та систематизацію наукових джерел, нормативно-правових документів і сучасних концепцій педагогічної освіти. Застосування теоретико-методологічного аналізу дало змогу визначити сутність, структурні компоненти, принципи та закономірності професійної підготовки майбутніх учителів до організації безпекоорієнтованого освітнього середовища. Результати. У статті представлено авторську концепцію професійної підготовки майбутніх учителів, що ґрунтується на інтеграції компетентнісного, аксіологічного, суб’єктно-діяльнісного, гуманістичного та нейропедагогічного підходів. Визначено, що готовність педагога до організації безпекоорієнтованого освітнього середовища охоплює емоційно-мотиваційний, ціннісно-світоглядний, когнітивний і діяльнісний компоненти. Концепція передбачає формування здоров’язбережувальної, інклюзивної, психологічної, соціально-емоційної та безпекової компетентностей через оновлення змісту психолого-педагогічної підготовки, впровадження інноваційних освітніх технологій, розвиток педагогіки партнерства та створення безпечного освітнього середовища у закладі вищої освіти. Висновки. Доведено, що реалізація запропонованої концепції сприятиме формуванню конкурентоспроможного вчителя нового покоління, здатного ефективно реагувати на сучасні ризики, забезпечувати фізичну, психологічну, соціальну та інформаційну безпеку здобувачів освіти, здійснювати професійну діяльність на засадах гуманізму, відповідальності та сталого розвитку. Перспективи подальших досліджень полягають у розробленні практичних моделей оцінювання готовності майбутніх педагогів до організації безпекоорієнтованого освітнього середовища та впровадженні інноваційних технологій у систему педагогічної освіти.
Авторське право (c) 2026 Наталія Вікторівна Науменко, Юрій Дмитрович Бойчук, Андрій Валерійович Козлов, Людмила Володимирівна Дрожик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сценічно-пластичне вираження як умова розвитку креативних здібностей у дітей старшого шкільного віку
Мета. У статті досліджуються теоретико-методичні засади застосування сценічно-пластичного вираження як інтегративного засобу розвитку креативних здібностей учнів старшого шкільного віку в умовах модернізації та впровадження нових освітніх стандартів. Методи. Дослідження спирається на аналіз нормативно-правового забезпечення профільної середньої освіти, узагальнення наукових публікацій з проблем театральної педагогіки, хореографічного мистецтва та пластичної культури, а також на систематизацію практичного досвіду розроблення етюдного та імпровізаційного інструментарію. Застосовано методи моделювання, порівняльного аналізу та структурно-компонентного синтезу. Результати. Запропоновано структурну модель розвитку креативності старшокласників засобами сценічно-пластичного вираження, що охоплює чотири рівні: нормативно-цільовий, змістово-методичний, технологічно-інструментальний та контрольно-рефлексивний. Здійснено порівняльний аналіз пластичних засобів за критеріями їхнього впливу на розвиток креативного мислення та уяви. Систематизовано класифікацію творчих завдань та структуру навчального курсу обсягом 180 годин ( 6 кредитів ). Висновки. Системне впровадження сценічно-пластичного вираження в освітній процес старшої школи дозволяє ефективно розвивати креативний потенціал учнів, формувати емоційний інтелект і навички невербальної комунікації, мінімізуючи наслідки тривалої соціальної ізоляції. Методичними умовами успішності цього процесу є створення безпечного творчого середовища, застосування імпровізаційних методів та реалізація засад педагогіки партнерства.
Авторське право (c) 2026 Катерина Анатоліївна Дмитренко, Олена Миколаївна Василенко, Алла Анатоліївна Харківська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методичні засади інтеграції тестування вебдоступності у підготовку майбутніх фахівців з розробки програмного забезпечення
Підготовка конкурентоспроможних фахівців з інженерії програмного забезпечення в умовах євроінтеграції України вимагає системного врахування міжнародних стандартів якості програмних продуктів, зокрема вимог веб-доступності. Тестування доступності є повноправним видом QA-практики, закріпленим у міжнародному стандарті ISO/IEC 25010 та регульованим стандартом WCAG 2.1, однак залишається системно відсутнім як у виробничих процесах розробки, так і у вітчизняних освітніх програмах підготовки відповідних фахівців.У статті здійснено аналіз типових викликів, що виникають у виробничих командах у процесі тестування доступності програмного забезпечення. Виокремлено сім ключових проблем: відсутність accessibility-критеріїв у тест-плануванні та визначенні готовності продукту, пізнє виявлення дефектів доступності, розмитість командної відповідальності, поверхневість розуміння вимог доступності учасниками команди, ризик регресії при виправленні дефектів, хаотичність планування робіт з доступності, а також інструментальна та методологічна некомпетентність у сфері автоматизації тестування. Показано, що зазначені виклики мають системний характер і беруть початок у дефіциті відповідних знань і навичок, що мають формуватися ще на етапі фахової підготовки.На основі аналізу стандарту вищої освіти зі спеціальності 121 «Інженерія програмного забезпечення» виявлено нормативну прогалину: стандарт містить компетентності та результати навчання, що логічно передбачають знання з доступності - зокрема К16, К17, ПР14, ПР19 та ПР20 - однак жодного прямого згадування WCAG чи accessibility-тестування не містить. Аналіз навчальних програм провідних університетів України підтвердив, що відповідні QA-дисципліни наявні в усіх розглянутих закладах, проте тематика тестування доступності у їхньому змісті відсутня.За результатами дослідження запропоновано систему методичних підходів до інтеграції тестування доступності у підготовку фахівців, що ґрунтується на принципі прямої відповідності між викликами виробничого середовища та навчальними результатами. Для кожного з виявлених викликів визначено конкретний методичний підхід, відповідну дисципліну та формат реалізації - від формування acceptance criteria з WCAG-вимогами і практичних сесій із залученням допоміжних технологій до побудови спеціалізованих регресійних тест-наборів. Подальші дослідження спрямовуватимуться на розроблення моделі компетентностей фахівця з тестування доступності та практичну апробацію запропонованих підходів у навчальному процесі.
Авторське право (c) 2026 Володимир Ярославович Кархут, Олександр Вадимович Галицький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0